ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2026 м. Дніпро Справа № 908/499/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Віннікова С.В., Левшиної Г.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на рішення Господарського суду Запорізької області від 05.03.2026 (суддя Ярешко О.В.) 
у справі № 908/499/25 
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “НАФТОГАЗ ТРЕЙДИНГ”, м. Київ
до відповідача: Комунального підприємства “Приморський районний центр первинної медико-санітарної допомоги" Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області, м. Запоріжжя
про стягнення 10 215, 26 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У лютому 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом до Комунального підприємства «Приморський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області про стягнення 10 215,26 грн, з яких: 6 138, 15 грн основного боргу, 1 352, 59 грн пені, 514, 34 грн трьох відсотків річних та 2 210, 18 грн інфляційних втрат. 
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань за договором постачання природного газу від 01.12.2021 № 07-1208/21-БО-Т, а саме несплатою вартості природного газу, поставленого у період з лютого по березень 2022 року. Позивач зазначав, що у зв`язку з непідписанням відповідачем актів приймання-передачі природного газу обсяг фактично поставленого ресурсу визначено на підставі інформації, розміщеної на Інформаційній платформі оператора газотранспортної системи, а розрахунок вартості поставленого природного газу здійснено відповідно до умов укладеного сторонами договору. 
У ході розгляду справи позивач подавав додаткові письмові пояснення, в яких, зокрема, зазначав, що відповідачем не надано належних доказів припинення споживання природного газу у спірний період, не спростовано факт його використання та не підтверджено належне виконання грошового зобов`язання з оплати отриманого ресурсу. Також позивач посилався на те, що обов`язок щодо обмеження або припинення споживання природного газу покладається саме на споживача, тоді як постачальник забезпечує постачання природного газу відповідно до умов договору та підтверджених обсягів споживання. 
Крім того, позивач зазначав, що спірний період не підпадає під дію обмежень, встановлених Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а факт споживання відповідачем природного газу підтверджується наявними у справі доказами, зокрема відомостями оператора газорозподільної системи та інформацією Інформаційної платформи оператора газотранспортної системи.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 05.03.2026 у справі № 908/499/25 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства «Приморський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області на користь позивача 3 697, 98 грн основного боргу, 781, 13 грн пені, 313, 06 грн трьох відсотків річних, 1 329, 95 грн інфляційних втрат та 1 451, 77 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Приймаючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що матеріалами справи підтверджується факт споживання відповідачем природного газу та наявність заборгованості за період до 26.02.2022, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Водночас суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення вартості природного газу, спожитого після 26.02.2022, а також нарахованих на відповідну суму пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат. 
Суд першої інстанції зазначив, що місто Приморськ Запорізької області з 26.02.2022 є тимчасово окупованою територією, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». При цьому місцевий господарський суд врахував правові висновки, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23, відповідно до яких обмеження, встановлені зазначеним Законом, поширюються на тимчасово окуповані території з огляду на загальновідомий факт окупації незалежно від наявності окремого рішення Кабінету Міністрів України щодо введення таких обмежень. 
З огляду на викладене місцевий господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та відмову у стягненні 2 440, 17 грн основного боргу, 571, 46 грн пені, 201, 28 грн трьох відсотків річних та 880, 23 грн інфляційних втрат, нарахованих за період після початку тимчасової окупації території місцезнаходження відповідача. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням Господарського суду Запорізької області від 05.03.2026 у справі № 908/499/25 в частині відмови у задоволенні позовних вимог, Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду в частині відмови у стягненні 4 093, 14 грн, а саме: 2 440, 17 грн основного боргу, 571, 46 грн пені, 201, 28 грн трьох відсотків річних та 880, 23 грн інфляційних втрат, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог. 
Апелянт вважає, що рішення Господарського суду Запорізької області в оскаржуваній частині ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим воно підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» зазначає, що рішення Господарського суду Запорізької області від 05.03.2026 в оскаржуваній частині є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи. 
Апелянт вказує, що місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення вартості природного газу, спожитого відповідачем після 26.02.2022, безпідставно застосувавши до спірних правовідносин положення статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та правові висновки, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23. На думку скаржника, сам по собі факт тимчасової окупації певної території не може автоматично свідчити про поширення на неї встановлених зазначеним Законом обмежень щодо здійснення господарської діяльності. 
За твердженням апелянта, положення статей 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» підлягають застосуванню лише за наявності відповідного рішення Кабінету Міністрів України про поширення передбачених цими нормами обмежень на території, окуповані після початку повномасштабної збройної агресії російської федерації. При цьому скаржник наголошує, що рішення про визначення території тимчасово окупованою та рішення про поширення на таку територію відповідних обмежень є різними за своєю правовою природою та не можуть ототожнюватися. На переконання апелянта, наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України щодо затвердження переліку територій, на яких ведуться бойові дії або які є тимчасово окупованими, не може підміняти собою окреме рішення Кабінету Міністрів України про застосування обмежень, передбачених статтями 13 та 13-1 зазначеного Закону. 
Апелянт також звертає увагу на те, що, на його думку, суд першої інстанції помилково ототожнив поняття фактичної окупації території та момент поширення на таку територію обмежень, передбачених статтями 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Скаржник вважає, що сам факт тимчасової окупації не є достатнім для автоматичного застосування відповідних обмежень без прийняття компетентним органом державної влади спеціального рішення щодо їх поширення на відповідну територію.
Скаржник також зазначає, що місцевий господарський суд не врахував особливості правового регулювання відносин у сфері постачання природного газу. На думку апелянта, саме на споживача природного газу покладається обов`язок контролювати обсяги його споживання та вживати заходів щодо обмеження або припинення такого споживання у разі виникнення відповідних обставин. Натомість постачальник природного газу зобов`язаний забезпечувати постачання ресурсу відповідно до умов укладеного договору та підтверджених обсягів споживання. При цьому припинення або обмеження постачання природного газу непобутовому споживачу є складною технічною та регламентованою процедурою, яка здійснюється відповідно до Кодексу газорозподільних систем та Правил постачання природного газу і не може бути реалізована постачальником одномоментно чи в односторонньому порядку. 
Апелянт наголошує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів припинення відповідачем споживання природного газу або відключення його об`єктів від газорозподільної мережі у спірний період. Також, на переконання скаржника, відповідачем не надано доказів призупинення господарської діяльності, припинення використання майна чи неможливості споживання природного газу після початку тимчасової окупації відповідної території. За таких обставин факт споживання природного газу відповідачем залишається підтвердженим належними доказами та не був спростований останнім у встановленому законом порядку. 
Крім того, скаржник посилається на те, що обсяг поставленого природного газу визначений на підставі інформації Інформаційної платформи оператора газотранспортної системи та відомостей оператора газорозподільної системи, які є офіційними джерелами даних щодо фактичного споживання природного газу. Вказані відомості, на думку апелянта, підтверджують факт отримання відповідачем природного газу у спірний період та є достатніми для встановлення розміру заборгованості. 
Також апелянт звертає увагу на те, що висновки місцевого господарського суду фактично покладають негативні наслідки тимчасової окупації території виключно на постачальника природного газу, який не мав правових та фактичних можливостей самостійно припинити постачання ресурсу та був зобов`язаний діяти відповідно до умов укладеного договору та вимог спеціального законодавства. На переконання скаржника, такий підхід не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності, а також не узгоджується з правовою природою договірних зобов`язань сторін. 
Крім того, апелянт посилається на те, що висновки місцевого господарського суду фактично виключають можливість захисту прав постачальника природного газу у випадках фактичного споживання ресурсу на тимчасово окупованій території та покладають на постачальника негативні наслідки обставин, які не залежали від його волі та перебували поза межами його контролю. На думку скаржника, такий підхід суперечить загальним засадам цивільного та господарського законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності.
З огляду на наведене апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні 2 440, 17 грн основного боргу, 571, 46 грн пені, 201, 28 грн трьох відсотків річних та 880, 23 грн інфляційних втрат, у зв`язку з чим просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 05.03.2026 в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи.

Комунальне підприємство «Приморський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України, на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалося, письмових заперечень щодо доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не подало.
Інших письмових пояснень, заяв чи клопотань щодо доводів апеляційної скарги від відповідача до суду апеляційної інстанції також не надходило.
Відповідно до частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.03.2026 для розгляду справи № 908/499/25 визначено колегію суддів Центрального апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Андрейчука Л.В. (доповідач), суддів Віннікова С.В. та Левшиної Г.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 30.03.2026 витребувано у Господарського суду Запорізької області матеріали справи № 908/499/25 та відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.
06.04.2026 матеріали справи № 908/499/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.04.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на рішення Господарського суду Запорізької області від 05.03.2026 у справі № 908/499/25 залишено без руху. Апелянту надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання доказів сплати судового збору у встановленому законом розмірі.
14.04.2026 до Центрального апеляційного господарського суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» про усунення недоліків апеляційної скарги з доказами сплати судового збору.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на рішення Господарського суду Запорізької області від 05.03.2026 у справі № 908/499/25. Розгляд апеляційної скарги призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
25.05.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» надійшло клопотання про зупинення апеляційного провадження до завершення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 916/1218/23, посилаючись на подібність правовідносин та необхідність формування єдиного підходу до застосування положень статей 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Інших заяв, клопотань чи письмових пояснень від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.
Постанову у справі ухвалено за результатами розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Встановлені судом обставини справи.

01.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (постачальник) та Комунальним підприємством «Приморський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області (споживач) (ЕІС-код 56XS0001305КZ00Х) укладено договір постачання природного газу № 07-1208/21-БО-Т. 
Відповідно до пункту 1.1 договору постачальник зобов`язався поставити споживачу природний газ, а споживач — прийняти його та оплатити на умовах договору. Згідно з пунктом 2.1 договору постачальник передає споживачу природний газ у період з грудня 2021 року по грудень 2022 року включно у загальному обсязі 2,500 тис. куб. м. Підписанням договору споживач надав згоду на включення його до Реєстру споживачів постачальника на Інформаційній платформі оператора газотранспортної системи. 
Пунктами 3.2– 3.5 договору передбачено, що постачання природного газу здійснюється виключно за умови включення споживача до Реєстру споживачів постачальника на Інформаційній платформі оператора ГТС, а фактичний обсяг поставленого природного газу визначається на підставі актів приймання-передачі та даних Інформаційної платформи оператора ГТС. У разі неповернення споживачем підписаного акта приймання-передачі або виникнення розбіжностей щодо обсягів споживання, обсяг природного газу вважається погодженим відповідно до даних Інформаційної платформи оператора ГТС. 
Згідно з пунктом 4.1 договору ціна природного газу за 1000 куб. м з урахуванням тарифу на транспортування, відповідного коефіцієнта та податку на додану вартість становила 16 554 грн. 
Пунктом 5.1 договору визначено порядок розрахунків за поставлений природний газ. Споживач зобов`язаний здійснювати оплату вартості фактично поставленого природного газу у строки та порядку, передбачені договором. У разі прострочення виконання грошового зобов`язання нараховуються пеня, три відсотки річних та інфляційні втрати. 
На виконання умов договору позивач здійснював постачання природного газу відповідачу. За матеріалами справи позивачем були складені акти приймання-передачі природного газу від 31.01.2022 за січень 2022 року на суму 6 570, 61 грн при обсязі споживання 0,39692 тис. куб. м, від 28.02.2022 за лютий 2022 року на суму 4 266, 62 грн при обсязі споживання 0,25774 тис. куб. м, від 31.03.2022 за березень 2022 року на суму 2 088, 12 грн при обсязі споживання 0,12614 тис. куб. м, а також коригуючий акт від 25.04.2022 за березень 2022 року на суму 2 086, 24 грн. Загальна вартість поставленого природного газу склала 12 923, 47 грн. 
Матеріали справи містять лист ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» від 21.11.2024 № ТОВВИХ-24-17917, відповідно до якого за споживачем з ЕІС-кодом 56XS0001305КZ00Х у складі алокації постачальника ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» обліковано використання природного газу в обсязі 396,92 куб. м у січні 2022 року, 257,74 куб. м у лютому 2022 року та 126,14 куб. м у березні 2022 року. Зазначені дані також підтверджуються витягами з Інформаційної платформи оператора ГТС щодо остаточної алокації відборів споживача. 
Відповідач відзиву на позов не подав, доказів недостовірності відомостей Інформаційної платформи оператора газотранспортної системи України, неправильності визначення обсягів спожитого природного газу або доказів повної чи часткової оплати заявленої до стягнення заборгованості суду не надав.
Судом встановлено, що 29.12.2021 відповідачем було здійснено попередню оплату природного газу у розмірі 8 277 грн. Із зазначеної суми було повністю оплачено природний газ, спожитий у грудні 2021 року, у сумі 1 491, 68 грн, а також повністю оплачено поставку природного газу за січень 2022 року в сумі 6 570, 61 грн. Залишок попередньої оплати в сумі 214,71 грн був зарахований у рахунок оплати природного газу, поставленого у лютому 2022 року. 
Таким чином, за розрахунком позивача заборгованість відповідача за поставлений у лютому та березні 2022 року природний газ склала 6 138, 15 грн, у зв`язку з чим позивачем також нараховано 1 352, 59 грн пені, 514, 34 грн трьох відсотків річних та 2 210, 18 грн інфляційних втрат. 
Судом також встановлено, що на момент виникнення спірних правовідносин місцезнаходженням відповідача було місто Приморськ Запорізької області. Відповідно до відомостей Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, датою початку тимчасової окупації міста Приморськ визначено 26.02.2022. Зміна місцезнаходження відповідача на адресу в місті Запоріжжі була зареєстрована лише 22.12.2022. 
Таким чином, у спірний період об`єкти газоспоживання відповідача, щодо яких здійснювалося постачання природного газу, знаходилися на території міста Приморськ Запорізької області, яке відповідно до офіційних переліків віднесено до тимчасово окупованих територій з 26.02.2022.
Крім того, згідно з подобовими алокаціями за лютий 2022 року за період з 26.02.2022 по 28.02.2022 обсяг споживання природного газу відповідачем становив 21,38 куб. м, що відповідає вартості 353, 93 грн, тоді як вартість природного газу, спожитого у період з 01.02.2022 по 25.02.2022, становить 3 697, 98 грн.
У такий спосіб, заявлена до стягнення заборгованість складається з вартості природного газу, спожитого як до 26.02.2022, так і після цієї дати, а спір між сторонами фактично зводиться до питання наявності або відсутності правових підстав для стягнення вартості природного газу та похідних нарахувань за період після початку тимчасової окупації території місцезнаходження відповідача.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Предметом апеляційного перегляду у цій справі є рішення Господарського суду Запорізької області від 05.03.2026 у справі № 908/499/25 в частині відмови у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» про стягнення 2 440, 17 грн основного боргу, 571, 46 грн пені, 201, 28 грн трьох відсотків річних та 880, 23 грн інфляційних втрат.
Переглянувши оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Запорізької області від 05.03.2026 у справі № 908/499/25 в оскаржуваній частині підлягає залишенню без змін, з огляду на таке.
Предметом апеляційного перегляду у цій справі є рішення місцевого господарського суду виключно в частині відмови у стягненні 2 440,17 грн основного боргу, 571,46 грн пені, 201,28 грн трьох відсотків річних та 880,23 грн інфляційних втрат, нарахованих за період після 26.02.2022, тобто після дати початку тимчасової окупації міста Приморськ Запорізької області, де на момент виникнення спірних правовідносин знаходився відповідач та відповідні об`єкти газоспоживання.
Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів.
Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
За змістом частин першої, другої статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона зобов`язується надавати другій стороні енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватися передбаченого договором режиму їх використання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
У такий спосіб, загальним правилом договірних відносин постачання природного газу є обов`язок споживача оплатити фактично прийнятий ресурс у строки та порядку, встановлені договором. Водночас такий обов`язок не може оцінюватися ізольовано від імперативних законодавчих обмежень, установлених у зв`язку з тимчасовою окупацією частини території України, оскільки саме такі обмеження стали визначальними для вирішення спору в оскаржуваній частині.
Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано апелянтом, місцезнаходженням відповідача на момент виникнення спірних правовідносин було місто Приморськ Запорізької області. Зміна місцезнаходження відповідача на адресу у місті Запоріжжі відбулася лише 22.12.2022. Відповідно до офіційних переліків територій, на яких ведуться бойові дії або які є тимчасово окупованими російською федерацією, датою початку тимчасової окупації міста Приморськ Приморської міської територіальної громади Бердянського району Запорізької області визначено 26.02.2022.
Таким чином, постачання природного газу, вартість якого заявлена позивачем до стягнення, охоплює два різні за правовим режимом періоди: до 26.02.2022, тобто до початку тимчасової окупації території місцезнаходження відповідача, та після 26.02.2022, коли відповідна територія вже перебувала під фактичним контролем збройних формувань держави-агресора.
Суд, розмежувавши зазначені періоди, дійшов висновку про обґрунтованість вимог у частині стягнення заборгованості за період з 01.02.2022 по 25.02.2022 включно та відсутність правових підстав для стягнення вартості природного газу, споживання якого віднесене до періоду з 26.02.2022 по 31.03.2022. Колегія суддів погоджується з таким підходом місцевого господарського суду.
Статтею 42 Положення про закони і звичаї війни на суходолі, що є додатком до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі від 18.10.1907, визначено, що територія визнається окупованою, якщо вона фактично перебуває під владою армії супротивника.
Таким чином, окупація території є насамперед фактичним станом, який настає з моменту встановлення над відповідною територією фактичної влади армії супротивника. Визнання такого стану у відповідних переліках або актах державних органів підтверджує факт та дату окупації, однак не змінює природи окупації як фактичної обставини, що має правове значення для оцінки спірних правовідносин.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається, зокрема, сухопутна територія тимчасово окупованих російською федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях, а також інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Частинами першою, другою статті 13-1 цього Закону передбачено, що положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під такими територіями і повітряного простору над ними. В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під такими територіями і повітряний простір над ними. На період тимчасової окупації переміщення товарів, робіт, послуг з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, зокрема трубопровідним транспортом, заборонено, крім випадків, передбачених законом.
Апелянт наполягає на тому, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статей 13 та 13-1 Закону № 1207-VII, оскільки, на його думку, для поширення відповідних обмежень на території, окуповані після 24.02.2022, необхідне окреме рішення Кабінету Міністрів України. Скаржник також вважає, що накази уповноважених міністерств, якими затверджувалися переліки територій, на яких ведуться бойові дії або які є тимчасово окупованими, не можуть підміняти собою рішення Кабінету Міністрів України про застосування обмежень, передбачених статтями 13 та 13-1 Закону № 1207-VII.
Колегія суддів відхиляє зазначені доводи апелянта, оскільки вони не узгоджуються з правовими висновками Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23, які відповідно до частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.
У справі № 908/1162/23 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду розглядала питання застосування частини другої статті 13 та частини другої статті 13-1 Закону № 1207-VII до правовідносин, які виникли у період з лютого 2022 року до грудня 2022 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 № 1364 та наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309.
Об`єднана палата дійшла висновку, що правовий статус тимчасово окупованої території російською федерацією в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1207-VII не залежить від того, чи ухвалив той чи інший повноважний орган державної влади України рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення для територій, визначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону № 1207-VII, має не конститутивне, а інформативне значення, підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.
Також Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові у справі № 910/9680/23, щодо поширення положень статті 13-1 Закону № 1207-VII на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.
Правовідносини у цій справі є подібними до правовідносин, які були предметом розгляду у справі № 908/1162/23, за змістовим критерієм, оскільки в обох випадках спір стосується стягнення вартості енергоресурсу, постачання або споживання якого віднесене до періоду тимчасової окупації відповідної території, а доводи сторін ґрунтуються на застосуванні положень Закону № 1207-VII щодо правових наслідків здійснення господарської діяльності на тимчасово окупованій території.
З огляду на наведене, місцевий господарський суд обґрунтовано врахував правові висновки Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 908/1162/23 та дійшов правильного висновку, що позивач після 26.02.2022 не мав права здійснювати господарську діяльність щодо постачання на тимчасово окуповану територію товарів і послуг, у тому числі природного газу, трубопровідним транспортом.
Довід апелянта про те, що сам факт окупації не є достатнім для застосування статті 13-1 Закону № 1207-VII, не спростовує висновків суду першої інстанції. Як зазначено вище, відповідно до правової позиції Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, для територій, фактично окупованих російською федерацією, рішення компетентного органу державної влади має не правовстановлююче, а підтверджувальне значення. Тому відсутність окремого рішення Кабінету Міністрів України про поширення відповідних обмежень не виключає застосування статті 13-1 Закону № 1207-VII до правовідносин, які виникли у зв`язку з постачанням ресурсу на фактично окуповану територію.
Колегія суддів також враховує, що ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2026 у справі № 916/1218/23 справу повернуто відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду у зв`язку з відсутністю підстав для її прийняття до розгляду Великою Палатою. Велика Палата Верховного Суду вказала, що колегія Касаційного господарського суду не навела ні кількісних, ні якісних критеріїв наявності виключної правової проблеми, не обґрунтувала існування різної судової практики у подібних правовідносинах, а справи № 908/1162/23 та № 280/5808/23 не є подібними за предметом спору, суб`єктним складом та характером правовідносин.
Зазначене додатково підтверджує, що станом на момент апеляційного перегляду правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 908/1162/23 є чинним, актуальним та таким, що підлягає врахуванню судами при вирішенні спорів у подібних правовідносинах. Велика Палата Верховного Суду у справі № 916/1218/23 не сформувала іншого висновку щодо застосування статей 13 та 13-1 Закону № 1207-VII, не відступила від правової позиції Об`єднаної палати у справі № 908/1162/23 та не прийняла справу до свого розгляду для вирішення відповідного питання по суті.
Таким чином, посилання апелянта на існування правової невизначеності щодо застосування статей 13 та 13-1 Закону № 1207-VII, а також на необхідність врахування підходу, викладеного у справі № 280/5808/23, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення. Велика Палата Верховного Суду прямо звернула увагу на неподібність правовідносин у справах № 908/1162/23 та № 280/5808/23, а тому висновки, зроблені у справі № 280/5808/23 щодо повернення надміру сплачених митних платежів, не можуть автоматично переноситися на спір про стягнення вартості енергоресурсу, постачання якого віднесене до періоду тимчасової окупації території споживача.
Оцінюючи доводи апелянта щодо особливостей правового регулювання ринку природного газу, колегія суддів виходить з такого.
Пунктом 10 розділу ІІ Правил постачання природного газу передбачено, що споживач самостійно контролює власне газоспоживання та для недопущення перевищення підтвердженого обсягу природного газу в розрахунковому періоді має самостійно і завчасно обмежити або припинити власне газоспоживання. Пунктом 2 розділу VI цих Правил також передбачено обов`язок споживача своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, визначені договором.
Відповідно до умов договору, укладеного між сторонами, споживач зобов`язаний самостійно контролювати власне використання природного газу та своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу. Крім того, договором передбачено можливість визначення обсягу спожитого природного газу за даними Інформаційної платформи оператора газотранспортної системи у разі неповернення споживачем підписаного акта приймання-передачі або виникнення розбіжностей щодо обсягів споживання.
Разом з тим наведені положення договору та спеціального законодавства у сфері постачання природного газу регулюють звичайний порядок виконання договірного зобов`язання між постачальником і споживачем та не усувають дії імперативних приписів Закону № 1207-VII, якими встановлено особливий правовий режим тимчасово окупованої території та обмеження щодо переміщення товарів, робіт і послуг на таку територію.
У такий спосіб, навіть якщо обов`язок контролювати обсяги споживання природного газу за загальним правилом покладається на споживача, це не означає, що постачальник має право вимагати оплату ресурсу за період, коли здійснення відповідної господарської операції на тимчасово окуповану територію суперечило імперативній законодавчій забороні.
Доводи апелянта про технічну складність або неможливість одномоментного припинення постачання природного газу також не спростовують висновків місцевого господарського суду. Предметом спору в оскаржуваній частині є не питання притягнення постачальника до відповідальності за сам факт неприпинення постачання, а питання наявності чи відсутності правових підстав для судового захисту вимоги про стягнення вартості ресурсу, постачання якого віднесене до періоду після початку тимчасової окупації території місцезнаходження відповідача.
При цьому суд першої інстанції не заперечував сам механізм формування обсягів споживання за даними Інформаційної платформи оператора ГТС та не ставив під сумнів право позивача на оплату природного газу, поставленого до початку тимчасової окупації території. Навпаки, суд першої інстанції визнав обґрунтованими позовні вимоги за період з 01.02.2022 по 25.02.2022 та стягнув з відповідача відповідну суму основного боргу і похідні нарахування.
Водночас щодо періоду з 26.02.2022 по 31.03.2022 суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення вартості природного газу не через недоведеність алокацій як таких, а через дію спеціального правового режиму тимчасово окупованої території та законодавчу заборону переміщення товарів і послуг на таку територію.
Тому доводи апелянта про те, що обсяг природного газу підтверджується листом оператора газотранспортної системи, витягами з Інформаційної платформи оператора ГТС та даними остаточної алокації, не є визначальними для вирішення спору в оскаржуваній частині. Такі докази можуть підтверджувати облікове віднесення відповідних обсягів природного газу до споживача, однак не усувають необхідності застосування імперативних обмежень, установлених Законом № 1207-VII щодо тимчасово окупованої території.
Колегія суддів також відхиляє довід апелянта про те, що відповідач не надав доказів припинення споживання природного газу, призупинення діяльності або невикористання майна, за яким відбувалося газоспоживання у спірний період. Відсутність таких доказів могла б мати вирішальне значення за звичайних умов виконання договору постачання природного газу, однак у цій справі визначальним є не лише факт облікового споживання, а й правовий режим території, на яку після 26.02.2022 поширювалися обмеження, встановлені Законом № 1207-VII.
Відповідно до статей 73, 74, 76– 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та їх сукупність. Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У цій справі позивач довів наявність договірних відносин, облікові обсяги природного газу та факт неповної оплати. Саме тому суд першої інстанції частково задовольнив позов. Водночас позивач не спростував встановлену судом обставину тимчасової окупації території міста Приморськ з 26.02.2022 та не довів наявності правових підстав для стягнення вартості природного газу за період після початку тимчасової окупації цієї території всупереч законодавчим обмеженням, передбаченим Законом № 1207-VII.
Довід апелянта про те, що висновки суду першої інстанції покладають негативні наслідки тимчасової окупації виключно на постачальника природного газу, також не приймається колегією суддів. Суд першої інстанції не вирішував питання розподілу загальних економічних наслідків збройної агресії чи тимчасової окупації між сторонами договору, а лише застосував до конкретних спірних правовідносин імперативні приписи закону та правові висновки Верховного Суду щодо неможливості стягнення вартості ресурсу за період, у який постачання на тимчасово окуповану територію було заборонене законом.
Посилання апелянта на принципи справедливості, добросовісності та розумності не можуть змінити результат вирішення спору, оскільки зазначені засади цивільного законодавства застосовуються з урахуванням конкретного нормативного регулювання спірних правовідносин і не можуть бути підставою для ігнорування прямої законодавчої заборони, встановленої спеціальним законом у зв`язку з тимчасовою окупацією частини території України.
Колегія суддів також погоджується з розрахунком суду першої інстанції щодо суми основного боргу, яка підлягає стягненню.
Згідно з подобовими алокаціями за період з 01.02.2022 по 28.02.2022, за період з 26.02.2022 по 28.02.2022 остаточна алокація становить 21,38 куб. м. Вартість природного газу за цей період суд першої інстанції визначив у сумі 353, 93 грн. Вартість природного газу за березень 2022 року з урахуванням коригуючого акта становить 2 086, 24 грн. Саме ці суми віднесені судом першої інстанції до періоду після початку тимчасової окупації території місцезнаходження відповідача та правомірно не стягнуті з відповідача.
Водночас заборгованість за природний газ, поставлений у період з 01.02.2022 по 25.02.2022 включно, становить 3 697, 98 грн. Доказів сплати цієї суми відповідачем матеріали справи не містять, у зв`язку з чим місцевий господарський суд обґрунтовано стягнув зазначену суму основного боргу з відповідача на користь позивача.
Щодо похідних вимог про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі прострочення споживачем строків остаточного розрахунку споживач зобов`язується сплатити постачальнику три відсотки річних, інфляційні втрати та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зазначила, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.
З огляду на акцесорний характер вимог про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, місцевий господарський суд правильно здійснив їх перерахунок лише виходячи із суми основного боргу, яка підлягає стягненню за період з 01.02.2022 по 25.02.2022, тобто 3 697, 98 грн.
За результатами такого перерахунку суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 781, 13 грн пені, 313,06 грн трьох відсотків річних та 1 329, 95 грн інфляційних втрат. У частині стягнення 571, 46 грн пені, 201, 28 грн трьох відсотків річних та 880, 23 грн інфляційних втрат, нарахованих на суми боргу, що виникли за період з 26.02.2022 по 31.03.2022, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив, оскільки вимоги про їх стягнення поділяють правову долю основної вимоги, яка в цій частині не підлягає задоволенню.
Колегія суддів звертає увагу, що апелянт не навів самостійних доводів щодо арифметичної неправильності перерахунку пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, здійсненого судом першої інстанції, а його заперечення в цій частині є похідними від доводу про необхідність стягнення основного боргу за період після 26.02.2022. Оскільки зазначений основний довід апелянта колегією суддів відхилено, підстави для скасування рішення в частині похідних нарахувань також відсутні.
Доводи апеляційної скарги загалом зводяться до незгоди апелянта з правовою оцінкою суду першої інстанції щодо наслідків тимчасової окупації території місцезнаходження відповідача та застосування статті 13-1 Закону № 1207-VII. Однак такі доводи не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин справи, не доводять неправильності застосування норм матеріального права та не містять підстав, передбачених статтею 277 Господарського процесуального кодексу України, для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що Господарський суд Запорізької області повно та всебічно встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, правильно застосував норми матеріального права, зокрема положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Цивільного кодексу України, Господарського процесуального кодексу України, а також обґрунтовано врахував правові висновки Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 908/1162/23.
Окремо колегія суддів надає оцінку клопотанню Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» про зупинення провадження у справі.
Щодо клопотання про зупинення провадження у справі
25.05.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» надійшло клопотання про зупинення апеляційного провадження у справі № 908/499/25 до завершення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 916/1218/23.
Клопотання мотивоване тим, що ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 07.05.2026 справу № 916/1218/23 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення виключної правової проблеми щодо застосування статей 3, 13, 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», зокрема щодо моменту визначення території тимчасово окупованою та початку застосування відповідних обмежень.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 228 Господарського процесуального кодексу України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах в іншій справі у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
Зі змісту наведеної норми вбачається, що зупинення провадження з цієї підстави є правом суду, а не його обов`язком, та застосовується за умови наявності об`єктивної необхідності очікування результатів касаційного перегляду справи у подібних правовідносинах, коли правовий висновок, який має бути сформований палатою, об`єднаною палатою або Великою Палатою Верховного Суду, може мати визначальне значення для правильного вирішення спору.
Колегія суддів враховує, що після подання заявником відповідного клопотання Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 26.05.2026 у справі № 916/1218/23 дійшла висновку про відсутність підстав для прийняття цієї справи до свого розгляду та повернула її відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.
У зазначеній ухвалі Велика Палата Верховного Суду вказала, що колегія Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не навела ні кількісних, ні якісних критеріїв наявності виключної правової проблеми у справі № 916/1218/23, не обґрунтувала існування різної судової практики у подібних правовідносинах та не зазначила про неможливість вирішення спору в межах повноважень Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що правовідносини у справах № 908/1162/23 та № 280/5808/23 не є подібними, оскільки вони відрізняються за предметом спору, суб`єктним складом, періодом виникнення та характером спірних правовідносин.
Таким чином, справа № 916/1218/23 не перебуває на розгляді Великої Палати Верховного Суду, а очікування її розгляду Великою Палатою як підстава для зупинення апеляційного провадження відпала.
Водночас чинним та таким, що підлягає врахуванню відповідно до частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України, залишається правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23, який був врахований судом першої інстанції та є релевантним до спірних правовідносин.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що підстави для зупинення апеляційного провадження у справі № 908/499/25 до завершення розгляду справи № 916/1218/23 відсутні, а відповідне клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі «Руїс Торіха проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до принципу належного здійснення правосуддя судові рішення повинні достатньою мірою містити мотиви, на яких вони ґрунтуються. Водночас пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може тлумачитися як такий, що вимагає від судів детальної відповіді на кожен аргумент сторін.
Також у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що усталений принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
З урахуванням положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить із того, що скаржнику надано відповідь на всі істотні питання, які виникають при вирішенні цього спору як у матеріально-правовому, так і у процесуальному аспектах.
Не знайшли свого підтвердження доводи апелянта про те, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статей 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та безпідставно врахував правові висновки, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23. Як встановлено під час апеляційного перегляду, правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду є чинним, не зміненим та підлягає врахуванню судами відповідно до частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України.
Не підтвердилися й доводи апелянта про те, що для застосування обмежень, передбачених статтею 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», щодо територій, окупованих після 24.02.2022, необхідне окреме рішення Кабінету Міністрів України. Судом встановлено, що відповідно до правової позиції Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду правовий статус тимчасово окупованої території у розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1207-VII не залежить від прийняття окремого рішення Кабінету Міністрів України та визначається фактом окупації відповідної території.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував факт споживання відповідачем природного газу після 26.02.2022 та дані Інформаційної платформи оператора газотранспортної системи. Суд першої інстанції не ставив під сумнів облікові дані щодо споживання природного газу та визнав належними докази щодо обсягів газоспоживання. Водночас визначальним для вирішення спору стало не питання фактичного обсягу споживання природного газу, а правові наслідки постачання такого ресурсу на територію, яка з 26.02.2022 перебувала в тимчасовій окупації.
Не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що саме на відповідача покладався обов`язок припинити або обмежити споживання природного газу, а тому відсутні підстави для відмови у стягненні вартості ресурсу. Як правильно зазначив суд першої інстанції, питання розподілу обов`язків сторін щодо контролю обсягів споживання природного газу не усуває необхідності застосування імперативних приписів Закону № 1207-VII щодо правового режиму тимчасово окупованих територій.
Не спростовують правильності висновків суду першої інстанції й посилання апелянта на відсутність доказів припинення діяльності відповідача, відключення його об`єктів від газорозподільної мережі або припинення фактичного споживання природного газу. Вказані обставини самі по собі не можуть бути визначальними для вирішення спору, оскільки правова оцінка спірних правовідносин здійснюється з урахуванням спеціального правового режиму тимчасово окупованої території та встановлених законом обмежень.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про існування правової невизначеності щодо застосування статей 13 та 13-1 Закону № 1207-VII у зв`язку з передачею справи № 916/1218/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Як встановлено під час апеляційного перегляду, ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2026 у справі № 916/1218/23 справу повернуто відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, при цьому Велика Палата дійшла висновку про відсутність підстав для її розгляду та не сформувала будь-якого нового висновку щодо застосування статей 13 та 13-1 Закону № 1207-VII.
Не знайшли свого підтвердження й доводи апелянта щодо необхідності стягнення 2 440,17 грн основного боргу, 571,46 грн пені, 201,28 грн трьох відсотків річних та 880,23 грн інфляційних втрат. Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що зазначені суми стосуються періоду після 26.02.2022 та є похідними від вимоги про стягнення вартості природного газу, поставленого на тимчасово окуповану територію після початку її окупації.
Також не підтвердилися доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права або неповного з`ясування обставин справи. Матеріали справи свідчать про повне та всебічне дослідження судом першої інстанції обставин справи, надання оцінки істотним доводам учасників справи та ухвалення рішення з дотриманням вимог статей 73, 74, 76– 79, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Господарського суду Запорізької області від 05.03.2026 у справі № 908/499/25 в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що воно ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, на підставі повного і всебічного з`ясування обставин справи, підтверджених належними і допустимими доказами, з наданням належної правової оцінки всім істотним доводам учасників справи.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням меж перегляду справи в апеляційному порядку, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Запорізької області від 05.03.2026 у справі № 908/499/25 в оскаржуваній частині підлягає залишенню без змін.

Судові витрати.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторону пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі відмови у задоволенні скарги — на особу, яка подала відповідну скаргу.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» та залишення без змін рішення Господарського суду Запорізької області від 05.03.2026 у справі № 908/499/25 в оскаржуваній частині, судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта та відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 73, 74, 76– 79, 86, 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281– 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, –

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на рішення Господарського суду Запорізької області від 05.03.2026 у справі № 908/499/25 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 05.03.2026 у справі № 908/499/25 в оскаржуваній частині – залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук 

Суддя: Г.В. Левшина

Суддя: С.В. Вінніков