ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 380/16945/25 пров. № А/857/15802/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Обрізко І.М., 
суддів Іщук Л.П., Судової – Хомюк Н.М.,
за участю секретаря судового засідання Демчик Л.Р. 
за участю представника позивача Чорнія Р.Ю., 
за участю представника відповідача Онищак А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року, прийняте суддею Мартинюком В.Я. об 11 годині 10 хвилині, у м. Львові, повний текст складено 10 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ЛТП Україна» до Головного управління ДПС у Львівській області про скасування податкового повідомлення - рішення,-

в с т а н о в и в :

товариство з обмеженою відповідальністю «ЛТП Україна» (далі – ТОВ, Товариство, позивач) звернулося в суд з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (далі – ГУ ДПС, відповідач), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення (ППР) від 07.07.2025 за №31020/13-01-07-04.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано прийняте ГУ ДПС у Львівській області ППР від 07.07.2025 за №31020/13-01-07-04. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Львівській області на користь ТОВ 30280 грн. 00 коп. сплаченого судового збору.
Суд виходив з того, що для відшкодування ПДВ вимагається від платника саме сплата цієї суми постачальникам (або до державного бюджету), а не покупцями платнику, за рахунок чого останній формує свої податкові зобов`язання.
Аналогічні за змістом висновки були сформовані у постановах Верховного Суду від 26.03.2020, справа №803/979/16 та від 05.03.2019, справа №807/782/17.
Згідно рядка 20.2.1 податкової декларації з податку на додану вартість (ПДВ) за квітень 2025 позивачем заявлено до бюджетного відшкодування 2624579 грн. 00 коп.
Зміст розрахунку суми бюджетного відшкодування та суми від`ємного значення, яка зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (Д2) за квітень 2025 вказує на те, що періодом, в якому сформовано податковий кредит зі згаданої суми бюджетного відшкодування був листопад 2017.
Згідно рядка 16.2 податкової декларації з ПДВ за грудень 2017 податковий кредит попереднього звітного (податкового) періоду становив 1348169 грн. 00 коп.
Крім того, позивачем 15.12.2017 та 03.04.2018 було сплачено до Державного бюджету України ПДВ за листопад 2017 в сумах відповідно 835000 грн. 00 коп. та 441110 грн. 00 коп.
Також, в матеріалах справи наявні первинні бухгалтерські документи, які підтверджують факт сплати ПДВ постачальникам до листопада 2017. 
Відтак, 1348169 грн. 00 коп. ПДВ було сплачено постачальникам в ціні товару/послуги, а суми 835000 грн. 00 коп. та 441110 грн. 00 коп. ПДВ сплачено до Державного бюджету України.
Дані обставини не знайшли свого відображення в акті перевірки. 
Так, не взявши до уваги показники наведених у додатку да податкової декларації з ПДВ за квітень 2025 (Д2), зроблено висновок про те, що сума бюджетного відшкодування сформована по господарських операціях ЗАТ «Нова Енергія-4» (Литва).
Однак, згаданим податковим кредитом за листопад 2017 та сплаченими сумами податку на додану вартість до Державного бюджету України позивач не міг користуватися належним чином, у зв`язку з неправомірним зупиненням та відмовою у реєстрації податкових накладних, що підтверджено судовими рішеннями які набрали чинності. 
Тому, суд звертає увагу на дотримання відповідачем у спірних правовідносинах принципу «належного урядування».
Застосовуючи наведений висновок до спірних правовідносин, суд уважав, що контролюючий орган протиправно не зареєструвавши податкові накладні, порушив алгоритм формування податкового кредиту та як наслідок бюджетного відшкодування з ПДВ згідно норм ПК України і розірвав обов`язок нарахування податкових зобов`язань та право на податковий кредит на різні податкові періоди, а саме: податкові зобов`язання залишились у листопаді 2017, а право на податковий кредит за листопад 2017 було відтерміновано аж до вступу в законну силу рішення суду щодо скасування неправомірних рішень податкового органу і фактичної реєстрації податкових накладних від 02.11.2017 №2 та від 17.11.2017 №3, що відбулось аж в квітні 2025.
Разом з тим, ризик будь-якої помилки державного органу (протиправна відмова в реєстрації податкових накладних) повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (відмова у бюджетному відшкодуванні).

Не погодившись із судовим рішенням ГУ ДПС у Львівській області подало апеляційну скаргу з якої із-за порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, просить таке скасувати та відмовити в задоволенні позову.
Обґрунтування полягають в тому, що позивач неправомірно заявив до бюджетного відшкодування суму 2 624 579 грн. ПДВ, оскільки відповідна сума ПДВ не була фактично сплачена до державного бюджету або постачальникам у порядку, передбаченому ПК України. На підставі матеріалів перевірки встановлено, лише частина податку була перерахована до бюджету, тоді як інша частина заявленої суми була сформована шляхом зарахування податкового кредиту, що не може вважатися фактичною сплатою податку у розумінні податкового законодавства, зокрема підпункту «б» пункту 200.4 статті 200 ПК України. 
Суд першої інстанції, визнаючи за позивачем право на бюджетне відшкодування, фактично проігнорував зміст вказаної норми.
Також, суд не врахував специфіку оподаткування операцій з отримання послуг від нерезидента. У таких операціях ПДВ нараховується отримувачем послуг та підлягає сплаті до державного бюджету. За відсутності фактичної сплати такого податку до бюджету платник не набуває права на бюджетне відшкодування відповідних сум. Однак суд не встановив належним чином факт виконання цієї умови, що також свідчить про неправильне застосування норм матеріального права.
Натомість аналіз змісту судового рішення свідчить про те, що суд першої інстанції значною мірою зосередився на дослідженні обставин, які не входять до предмета доказування у цій справі. Зокрема, суд детально аналізував питання щодо відмови контролюючого органу у реєстрації податкових накладних позивача у 2017, а також подальші судові рішення, якими такі дії податкового органу були визнані протиправними. На підставі цих обставин, суд дійшов помилкового висновку про те, що саме неправомірні дії контролюючого органу у попередніх правовідносинах призвели до порушення механізму формування податкового кредиту та бюджетного відшкодування. Однак, зазначені обставини не мають прямого правового значення для вирішення спору.

Стороною позивача подано відзив на апеляційну скаргу з якого підтримуються мотиви судового рішення, а така вбачається безпідставною.
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що за результатами документальної позапланової виїзної перевірки позивача з питань дотримання податкового законодавства при декларуванні за квітень 2025, від`ємного значення з податку на додану вартість, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету, відповідачем складено акт від 16.06.2025 за №27099/13-01-07-04/41085316.
У висновках вказаного акта зазначено, що перевіркою достовірності нарахування позивачем від`ємного значення суми, яка приймає участь в бюджетному відшкодуванні ПДВ по декларації за квітень 2025, встановлено порушення п.200.1 та п.200.4 ст.200 ПК України, в результаті чого відмовлено в отриманні бюджетного відшкодування зі згаданого податку у сумі 2624579 грн. 00 коп.
В подальшому прийнято ППР від 07.07.2025 за №31020/13-01-07-04, яким відмовлено у сумі бюджетного відшкодування з ПДВ за квітень 2025 в розмірі 2624579 грн. 00 коп., яке є предметом оскарження.
Суд першої інстанції позовні вимоги задовільнив із наведених вище мотивів.
Щодо поданої апеляційної скарги ГУ ДПС у Львівській області у співвідношенні до оспореного судового рішення та встановлених обставин у справі, суд приходить до наступних висновків. 

Податковим кодексом України (далі місцями – Кодекс) передбачено алгоритм, в результаті якого платник ПДВ на кінець кожного податкового місяця визначає обсяг своїх податкових зобов`язань, обсяг податкового кредиту та їх співвідношення між ними (ст.ст.185, 187, 198 та 200 Кодексу). Якщо сума податкових зобов`язань перевищує суму податкового кредиту, то сума такого перевищення підлягає сплаті в бюджет. Якщо ж сума податкових зобов`язань є меншою від сум податкового кредиту, то різниця між цими сумами (яка має від`ємний характер), а) спрямовується на погашення податкового боргу, б) відшкодовується платнику в розмірі сум ПДВ, сплачених ним в бюджет напряму або через його постачальників (у складі ціни придбання продукції), або в) зараховується до складу податкового кредиту наступного періоду. При цьому, податкові зобов`язання за попередні періоди не накопичуються і на наступні періоди не переносяться, вони підлягають сплаті у тому ж періоді, в якому різниця між ними та податковим кредитом має плюсове значення (п.200.2 ст.200 ПК України).
На відміну від податкових зобов`язань податковий кредит попередніх періодів на підставі п.200.4. ст.200 ПК України може накопичуватися за попередні періоди, переноситися на наступні, використовуватися для погашення податкового боргу чи враховуватися для зменшення податкових зобов`язань, які виникнуть у цих наступних періодах або ж (в межах сплачених до бюджету напряму або через постачальника сум) відшкодовуватися платнику ПДВ (наприклад якщо в силу здійснюваних ним операцій податкові зобов`язання у нього не виникають взагалі (виключно експортні операції), або виникають значно рідше і диспропорція між податковими зобов`язаннями та податковим кредитом має значний або тривалий характер).
З приводу операцій позивача то описаний вище алгоритм ускладнюється певними особливостями через характер здійснюваних ним операцій. А саме, при імпорті послуг від нерезидента, який не має свого представництва в Україні (яке було б зареєстроване платником ПДВ і сплачувало цей податок самостійно) обов`язок нарахування та сплати цього податку ПК України покладає на резидента України покупця-імпортера (ст.208 Кодексу). У такому випадку, покупець-імпортер сам складає податкову накладну, нараховує податкові зобов`язання з операцій імпорту і цю ж суму податкових зобов`язань відображає у складі податкового кредиту (абз. «в» п. 198.1 ст.198 Кодексу).

Друга особливість полягає у тому, що датою виникнення податкових зобов`язань за такими операціями є дата першої з подій (платежу або оформлення акту про надання послуг), тоді як датою виникнення податкового кредиту є не ця ж сама дата, а дата реєстрації імпортером- покупцем податкової накладної у Єдиному державному реєстрі податкових накладних (п. 198.2 ст.198 ПК України). Отже, у випадку, якщо покупець-імпортер реєструє податкову накладну у тому ж податковому місяці, коли відбулась оплата послуг чи їх постачання, то у межах одного податкового періоду податкові зобов`язання виникають у рівній сумі, зрівноважують одне одного і імпортна операція не створює для платника ПДВ додаткового обов`язку по сплаті коштів до бюджету. Якщо ж реєстрація податкових накладних імпортером-покупцем відбувається у наступних податкових періодах, то нараховані за наслідками імпортних операцій податкові зобов`язання можуть мати лише плюсове значення і (з врахуванням інших операцій, що є об`єктом оподаткування) можуть призвести до виникнення обов`язкових до сплати сум податку.
З вини неправомірних дій та рішень відповідача по відмові у реєстрації податкових накладних позивача від 17.11.2017 №3 та від 02.11.2017 №2 на загальну суму 2 624 579 грн. (що встановлено рішеннями судів, які набрали юридичної сили, і є у матеріалах справи) у позивача в листопаді 2017 виник обов`язок по сплаті до бюджету 2 624 579 грн. ПДВ податкових зобов`язань, який при звичному перебігу подій просто би не виник (податкові зобов`язання в сумі 2 624 579 гри, були б зрівноважені податковим кредитом у тій же сумі в межах одного податкового періоду - листопада 2017).
Разом з тим, через неправомірні дії та рішення відповідача, у позивача спочатку виник обов`язок сплатити ці суми до бюджету (листопад 2017), а лише потім після довгих судових процесів (аж у квітні 2025) виникло право відобразити цю суму у складі податкового кредиту. При цьому, цей податковий кредит не зменшував податкові зобов`язання квітня 2025 (оскільки їх просто не було), а залишився у від`ємному значенні і через переважаючі експортні операції (основний вид діяльності позивача) у такому від`ємному значенні залишатиметься і надалі без жодної реальної перспективи його зменшення за рахунок наступних податкових зобов`язань. 

Третьою особливістю ситуації позивача є те, що станом на листопад 2017, коли відповідач своїми неправомірними діями та рішеннями унеможливив податковий кредит позивача, у підприємства за результатами операцій була відображена уже накопичена сума податкового кредиту в розмірі 1348469 грн. (у рядку 21 цієї декларації за наслідками попередніх періодів було відображено суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 19.1 + рядок 20.3 декларації) і переноситься до рядка 16.1 декларації наступного звітного (податкового) періоду). Ці суми податкового кредиту утворилися за період з червня по листопад 2017 за рахунок реальної фактичної сплати ПДВ іншим постачальникам у складі ціни придбання у них інших товарів, робіт, послуг (послуги оренди, комунальні послуги, тощо). Податкові декларації, податкові накладні, ввізні вантажні - митні декларації та платіжні доручення на фактичну сплату ПДВ було додано позивачем до матеріалів справи і досліджено судом першої інстанції. У зв`язку з фактичною сплатою ці суми податкового кредиту давали позивачеві право на їх наступне відшкодування на підставі п.200.4 ст.200 ПК України. Однак, платник податків не міг заявити ПДВ до відшкодування одночасно з виникненням податкових зобов`язань, оскільки на кінець кожного звітного місяця платник податку обчислює співвідношення між цими сумами і виводить різницю між ними. Тому здійснювати розрахунки з бюджетом окремо за нарахованими податковими зобов`язаннями і окремо за накопиченим значенням податкового кредиту неможливо.
Слід погодитись з позицією сторони позивача, що внаслідок вище обумовленого зменшення необґрунтованих податкових зобов`язань за рахунок податкового кредиту, що складався з сум ПДВ (сплата яких документально підтверджена) позивач втратив реальний майновий актив, який він міг би і мав би отримати у вигляді грошових коштів законного бюджетного відшкодування.
Виходячи з того, що обов`язок по сплаті податкових зобов`язань в частині 1348469 грн. припинився з наслідком у вигляді втрати позивачем можливості отримати бюджетне відшкодування реально сплачених до того грошовими коштами сум ПДВ, то у відповідача немає жодних підстав заперечувати факт сплати податкових зобов`язань за операціями з імпорту послуг від нерезидента, позаяк, якщо під час зарахування відбувається компенсація одного реального активу іншим і це призводить до зменшення чи припинення платіжних зобов`язань, то це і є не що інше, як оплата.
Отже, на думку суду, немає прямої суперечності між діями позивача щодо зарахування сплаченої суми податкового кредиту в рахунок зменшення своїх податкових зобов`язань та п.200.4 ст.200 ПК України.
Не суперечать обставинам справи доводи сторони позивача, що судом першої інстанції було дано правильну оцінку спірному ППР з точки зору його відповідності вимогам Закону України «Про адміністративну процедуру» від 17.02.2022 №2073 (надалі Закон - №2073), який регулює відносини органів виконавчої влади з фізичними та юридичними особами щодо розгляду і вирішення адміністративних справ шляхом прийняття та виконання адміністративних актів.
Зокрема, у статтях 10 та 11 Закону №2073 вказано, що адміністративний орган зобов`язаний діяти добросовісно для досягнення мети, визначеної законом, діяти, керуючись здоровим глуздом, логікою та загальноприйнятими нормами моралі, з дотриманням вимог законодавства. Під час прийняття адміністративних актів та прийняття процедурних рішень і вчинення процедурних дій адміністративний орган повинен дотримуватися принципу пропорційності, тобто адміністративний акт повинен прийматися з дотриманням необхідного балансу між несприятливими наслідками для права, свободи чи законного інтересу особи і цілями, на досягнення яких спрямований адміністративний акт. Негативні наслідки для особи та публічних інтересів повинні бути найменшими.
Беручи до уваги досліджувані правовідносини, при розгляді матеріалів перевірки та прийнятті спірного податкового повідомлення-рішення відповідач повинен був аналізувати економічні наслідки обставин справи для бюджету та позивача в цілому, а не вишукувати формальні підстави перекласти на останнього наслідки неправомірних попередніх рішень.
Верховний Суд у постанові від 15.08.2024, справа №380/8337/23 зазначив наступне «Верховний Суд також підкреслює особливу важливість принципу належного урядування, сформульованого Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішеннях у справах «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04, від 20 жовтня 2011), «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland, заява № 10373/05, від 15 вересня 2009), «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic, заява № 36548/97, ECHR 2002-VIII), «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia, заява № 55555/08, від 20 травня 2010), «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia, заява № 35298/04; від 11 червня 2009), «East/West Alliance Limited» проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, від 23 січня 2014), «Краєва проти України» від 13 січня 2022 (Krayeva v. Ukraine, заява № 72858/13, від із січня 2022) та ін., відповідно до якого на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси .

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати владі виправляти випадкові помилки, навіть ті, що є наслідком їх власної недбалості. Проте потреба виправити стару «помилку» не повинна непропорційно втручатися в нове право, яке було набуте особою, яка, сумлінно покладалася на законність дій державного органу. Іншими словами, державним органам, які не дотримуються власних процедур, не можна дозволяти отримувати прибуток від своїх неправомірних дій або уникати своїх зобов`язань. Ризик будь-якої помилки, допущеної державним органом, має нести сама держава.
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції підставно виходив з того, що застосовуючи наведений висновок до спірних правовідносин, контролюючий орган протиправно не зареєструвавши податкові накладні (що підтверджено рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.09.2024 у справі за №813/1158/18) порушив алгоритм формування податкового кредиту та як наслідок бюджетного відшкодування з ПДВ згідно норм ПК України і розірвав обов`язок нарахування податкових зобов`язань та право на податковий кредит на різні податкові періоди, а саме: податкові зобов`язання залишились у листопаді 2017, а право на податковий кредит за листопад 2017 було відтерміновано аж до вступу в законну силу рішення суду щодо скасування неправомірних рішень податкового органу і фактичної реєстрації податкових накладних від 02.11.2017 №2 та від 17.11.2017 №3, що відбулось в квітні 2025.
При цьому, ризик будь-якої помилки державного органу (протиправна відмова в реєстрації податкових накладних) повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (відмова у бюджетному відшкодуванні).
Відповідно до ст.46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, (ратифікованої державою Україна 17.07.1997 і чинної з 11.09.1997), а також відповідно до ст.ст. 2 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477, рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України, яким визнано порушення цієї Конвенції, є обов`язковим для виконання Україною. Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, висновки Європейського суду з прав людини та аргументи, викладені в них в якості обґрунтування (зокрема щодо забезпечення державою принципу належного урядування), підлягають застосуванню національними судами, як складової частини законодавства України.

Так, виходячи з рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 по справі за позовом ПС «Інтерсплав» проти України» Суд вказав, що порушення права на відшкодування ПДВ є порушенням прав, гарантованих ст. 1 Першого Протоколу до «Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950, ратифікованої Законом від 17.07.1997 за №475/97-ВР.
Також, в рішенні Європейського суду з прав людини від 22.11.2007 в справі АТ ТД «Тюмень-Україна» проти України, зазначено, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Позбавлення власності без сплати суми її вартості становитиме непропорційне втручання та відсутність будь-якого відшкодування може бути виправданим відповідно до пункту 1 статті 1 Першого Протоколу лише за виключних обставин (які має довести відповідач)».
Виходячи з наведених висновків, апелянтом не спростовано мотивів судового рішення, а покликання на позицію Верховного Суду висловлену в постановах від 05.03.2019 справа №807/782/17, від 26.03.2020 справа №803/979/16, від 13.10.2023 справа №822/1451/16, є помилковим, позаяк така не є релевантною до спірних правовідносин, що досліджуються. 
Також не знайшли свого підтвердження доводи апелянта, що судом першої інстанції не досліджувались у повному обсязі обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, та не надавалось належної оцінки доказам, наданих сторонами, позаяк в матеріалах справи наявні звітні та уточнюючі податкові декларації з ПДВ за періоди з серпня 2017 по березень 2018 включно, а також за квітень 2025. До декларації за листопад 2017 додано розшифровку відображеного у ній податкового кредиту на суму 1 348 469 грн. у вигляді Витягів з Єдиного державного реєстру податкових накладних та Реєстру вантажних митних декларацій з реквізитами та сумами усіх податкових накладних, складених позивачеві постачальниками товарів, робіт та послуг на його користь, а також імпортних ВМД, що були підставою формування вказаної суми податкового кредиту. До цих Витягів додано самі податкові накладні та ВМД (з виокремленими сумами ПДВ), а також товарні накладні, акти виконаних робіт (наданих послуг), виписки з банківських рахунків позивача, які засвідчують факт оплати усіх цих товарів, робіт, послуг їх постачальникам. 
Отже, в сукупності наявні документи підтверджують структуру та спосіб формування податкового кредиту станом на листопад 2017 і факт сплати ПДВ позивачем, а стороною відповідача подібного не спростовано в ході судових розглядів. 

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм, висновків ЄСПР та фактичних обставин справи.
При обґрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Пронін проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відтак, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року у справі №380/16945/25 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк  	
Повне судове рішення складено 11.06.2026.