Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13.03.2026  	Справа №607/1532/25 Провадження №2/607/1557/2026	

місто Тернопіль
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: 
головуючого – судді – Якімця Т.І.,
за участю секретаря судового засідання – Трембач С.О.,
за участі сторін:
представника ОСОБА_1 – адвоката Моленя Р.Б.,
представників ОСОБА_2 – адвокатів Редько О.В. та Рукавця О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Молень Ростислав Богданович, до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Глобал Плюс» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та

У С Т А Н О В И В :

І. Описова частина
1. Стислий зміст позовної заяви
23 січня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Молень Р.Б. – звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з цивільним позовом до ОСОБА_2 (Відповідач-1), ТОВ «ФК «Глобал Плюс» (Відповідач-2) про визнання недійсним договору від 19 листопада 2015 року про відступлення прав вимоги за договором відновлювальної кредитної лінії № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року, укладеного між ТОВ «Факторингова компанія «Глобал Плюс» та ОСОБА_2 .
В обґрунтування позовних вимог представник ОСОБА_1 – адвокат Молень Р.Б. – зазначив, що 26 жовтня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі – також «Укрсоцбанк», банк) та ОСОБА_1 укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року (далі – Договір), за яким надання кредиту здійснюватиметься окремими частинами (траншами), зі сплатою 16 % річних та комісій, в розмірі та порядку, визначеному тарифами на послуги по наданню кредитів в межах максимального ліміту заборгованості позичальника за кредитом в сумі 400 000 грн з поступовим (до 06 вересня 2010 року) зниженням максимального ліміту заборгованості та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 05 жовтня 2010 року. Адвокат вказує, що 24 травня
2017 року ОСОБА_1 стало відомо про те, що 19 листопада 2015 року між «Укрсоцбанком» та ТОВ «ФК «Глобал Плюс» укладено договір про відступлення права вимоги за Договором (далі – Договір відступлення № 1), водночас 19 листопада 2015 року між ТОВ «ФК «Глобал Плюс» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги за Договором зі всіма додатковими угодами та договорами про внесення змін (далі – Договір відступлення № 2), який укладений між «Укрсоцбанком» та ОСОБА_1 . Автор позову наголошує, що позивач заперечує, що Відповідач-1 та Відповідач-2 здійснили оплату за вказаними договорами відступлення. Крім того, примірник Договору відступлення № 2 не містить підписів
Відповідача-1, що в свою чергу є окремою та самостійною підставою його недійсності. 
Таким чином, внаслідок послідовного укладення договорів відступлення права вимоги за Договором це право перейшло від банку, який є фінансовою установою, до Відповідача-1, як фізичної особи, яка у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги. Крім того, на дату укладення договору відступлення, банк та Відповідач-2 не перебували в процедурі ліквідації.
Адвокат зазначає, що рішенням постійно діючого Третейського суду при асоціації українських банків від 03 липня 2009 року у справі № 2651/08, яким задоволено позов «Укрсоцбанку» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредитної лінії № 770/11-308 від 26 жовтня 2007 року, стягнено заборгованість за кредитом в сумі 320 932 грн. На виконання цього рішення видано виконавчий лист № 6-1015/2009. На виконанні в органах державної виконавчої служби перебував виконавчий лист № 6-1015/2009, який виданий Дніпровським районним судом міста Києва 01 грудня 2014 року. ОСОБА_1 повністю виконав вказане рішення суду, сплативши кошти на рахунки державної виконавчої служби. Внаслідок сплати боргу виконавче провадження закінчене відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» з підстав фактичного виконання. Також представником позивача акцентовано увагу суду на тому, що ОСОБА_2 не звертався стосовно заміни сторони у відповідному виконавчому провадженні.
Таким чином, Договір відступлення № 2 за Договором порушує право ОСОБА_1 на виконання зобов`язань чи узгодження порядку встановлення відсутності заборгованості з належним кредитором ТОВ «ФК «Глобал Плюс». Нормативно-правове регулювання відступлення права вимоги унеможливлює законне відступлення права вимоги ОСОБА_2 . Цей факт дає можливість сторонам Договору відступлення № 2 у будь-який момент визнати його недійсним у судовому порядку (навіть після виконання його ОСОБА_1 кредитору ОСОБА_2 ). ОСОБА_1 не зможе цьому перешкодити. В такому випадку позивач, як боржник, змушений буде знову виконати зобов`язання попередньому кредитору ТОВ «ФК «Глобал Плюс».
2. Стислий зміст відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив
Від представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Редько О.В. – надійшов відзив на позовну заяву, в якому висловлено прохання відмовити у задоволенні цього позову. Адвокат зауважує, що у вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Перечинського районного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за Договором, який рішенням цього суду від 27 грудня 2022 року (справа № 304/1082/16-ц) задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за Договором у розмірі 1 366 331,98 грн та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за Договором у розмірі 1 500 грн. Представник Відповідача-1 звертає увагу суду на те, що позов про визнання Договору недійсним у цій справі поданий з метою оцінки/переоцінки обставин, які становлять предмет доказування у справі
№ 304/1082/16-ц. Адвокат зазначає, що доводи позивача, якими він обґрунтовує позов, вже були предметом судової оцінки Перечинського районного суду Закарпатської області при винесенні рішення від 27 грудня 2022 року (справа № 304/1082/16-ц). Автор відзиву підкреслює, що аргументи позову щодо неможливості відступлення права вимоги за кредитним договором фізичній особі були оцінені Перечинським районним судом Закарпатської області у згаданому рішенні, який (суд) зазначив, що за наслідком аналізу наявних у справі документів, висновків Верховного Суду, на які посилався ОСОБА_1 стосуються укладення між банком та фізичною особою договору факторингу, а тому, висновки Верховного Суду не є застосовними до спірних правовідносин, оскільки у справі, що розглядається, суд встановив, що договори відступлення права вимоги за договором кредитної лінії та кредитним договором не містять ознак договорів факторингу чи договорів фінансових послуг, а є договорами відступлення прав вимоги (цесії). Крім того, твердження позивача про те, що ним сплачено борг не є підставами для визнання Договору недійсним. Такі аргументи можуть свідчити про результат виконання Договору та повинні досліджуватися і перевірятися у спорі про стягнення боргу, що по суті і відбувається у справі № 304/1082/16-ц, яка знаходиться на розгляді Закарпатського апеляційного суду. У відзиві також вказано, що позивач не надав доказів (платіжних документів), які б свідчили про сплату ним боргу за Договором, більше того, вимога про визнання недійсним договору за умови наявності в суді спору про стягнення боргу є неналежним способом захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові (том 1, а.с. 50 – 57).
Від представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Моленя Р.Б. – через підсистему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив (том 1, а.с. 87 – 100), у якій, з-поміж іншого, висловив незгоду з позицією представника Відповідача-1 та заперечив щодо можливості зупинення провадження у цій справі.
Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Глобал Плюс» своїм правом на відзив, що передбачене статтею 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України), не скористалося.
3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 січня
2025 року відкрито провадження у цій цивільній справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження (том 1, а.с. 44).
Протокольною ухвалою від 07 січня 2026 року закрито підготовче судове засідання у цій справі та призначено справу до розгляду по суті (том 1, а.с. 239, 240).
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Молень Р.Б. – позов підтримав у повному обсязі, з підстав наведених у позовній заяві, просив його задовольнити у повному обсязі.
Представники відповідача ОСОБА_2 – адвокати Редько О.В. та Рукавець О.В. – в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечили та просили відмовити.
У судове засідання представник ТОВ «ФК «Глобал Плюс» не з`явився, хоча про місце, день та час розгляду справи було належним чином повідомлено; до суду не надходило від Відповідача-2 заяв або клопотань про відкладення розгляду справи чи пояснення причин неявки у судове засідання. 
Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання
будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив такі обставини справи.
ІІ. Мотивувальна частина
1. Фактичні обставини встановлені судом.
26 жовтня 2007 року між «Укрсоцбанком» та ОСОБА_1 було укладено Договір, за яким кредитор зобов`язався надавати позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, а у сукупності транші, зі сплатою 16 процентів річних за кредитом та комісій, в розмірі та в порядку, визначеному тарифами на послуги по наданню кредитів, що містяться в додатку 1 до Договору, який є невід`ємною складовою частиною Договору, в межах максимального ліміту заборгованості позичальника за кредитом в сумі
400 000 грн, з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 05 жовтня 2010 року
(том 1, а.с. 8 – 12).
Рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 03 липня 2009 року (справа №2651/08) стягнуто з ОСОБА_1 на користь «Укрсоцбанку» заборгованість за кредитом в сумі 320 932 грн та 3 609,32 грн (том 1, а.с. 24 – 26).
16 жовтня 2009 року «Укрсоцбанк» звернувся із заявою про видачу виконавчого листа до Дніпровського районного суду м. Києва (том 1, а.с. 28).
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 листопада 2009 року
(справа № 6-1015/09) видано виконавчий лист на виконання рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 03 липня 2009 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь «Укрсоцбанку» заборгованості за кредитом в сумі 320 932 грн та 3 609,32 грн (том 1, а.с. 27). 
Постановою про відкриття виконавчого провадження від 27 січня 2015 року
(ВП № 46193353) постановленою головним державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Мелихом А.І., відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 6-1015/09, виданого 01 грудня
2014 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь «Укрсоцбанку» заборгованості за кредитом у сумі 320 932 грн та 3 609,32 гривень (том 1, а.с. 29).
19 листопада 2015 року між «Укрсоцбанком» та ТОВ «Факторингова компанія «Глобал Плюс» було укладено Договір відступлення № 1 за Договором (том 1, а.с. 15 – 17).
Відповідно до пунктів 1.1. – 1.3. Договору відступлення № 1 первісний кредитор в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України, відступає (передає), а новий кредитор приймає (набуває) права вимоги первісного кредитора за Договором, зі всіма додатковими угодами та договорами про внесення змін, який укладений між первісним кредитором та фізичною особою за законодавством України – ОСОБА_1 . Загальна сума заборгованості боржника за Договором станом (19 листопада 2015 року) на дату укладення цього договору становить 1 367 831,98 грн, з яких: 300 015,64 грн – сума заборгованості за основним зобов`язанням; 443 456,34 грн – сума нарахованих та несплачених на дату укладення цього договору процентів; 457 733,63 грн – сума пені за несвоєчасне повернення кредиту; 158 017,05 грн – сума пені за несвоєчасне повернення відсотків; 3 609,32 грн – витрати щодо сплати третейського збору, понесені первісним кредитором. Моментом переходу прав вимоги первісного кредитора за кредитним договором до нового кредитора вважається момент надходження загальної суми вартості відступлених прав, передбаченої пунктом 2.1. цього договору, на рахунок первісного кредитора, відповідно до пункту 2.2. цього договору. До нового кредитора переходять права вимоги в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав на підставі зазначених у пункті 1.1. цього договору кредитного договору.
Згідно з пунктом 2.1. Договору відступлення № 1 первісний кредитор та новий кредитор домовились, що загальна вартість відступлення прав вимоги за кредитним договором складає 200 000 грн та повинна бути сплачена новим кредитором відповідно до пункту 2.2. цього договору.
Додатком № 1 до Договору відступлення № 1 за Договором було підписано акт приймання-передачі документів за Договором відступлення № 1 за Договором, яким ТОВ «ФК «Глобал Плюс» прийняло документи щодо ОСОБА_1 (том 1, а.с. 17, 18).
Згідно з додатком № 2 до Договору відступлення № 1 за Договором, який містить повідомлення про відступлення права грошової вимоги та зміну кредитора за Договором
(том 1, а.с. 18).
Платіжним дорученням № 215 від 19 листопада 2015 року ТОВ «ФК «Глобал Плюс» перерахувало кошти у розмірі 200 000 грн «Укрсоцбанку» з призначенням платежу: сплата коштів за Договором, без ПДВ (том 1, а.с. 207).
19 листопада 2015 року між ТОВ «Факторингова компанія «Глобал Плюс» та ОСОБА_2 було укладено Договір відступлення № 2 за Договором (том 1, а.с. 19 – 21).
Відповідно до пунктів 1.1. – 1.3. Договору відступлення № 2 первісний кредитор в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України, відступає (передає), а новий кредитор приймає (набуває) права вимоги первісного кредитора за Договором, зі всіма додатковими угодами та договорами про внесення змін, який укладений між первісним кредитором та фізичною особою за законодавством України – ОСОБА_1 . Загальна сума заборгованості боржника за договором кредиту станом (19 листопада 2015 року) на дату укладення цього договору становить 1 367 831,98 грн, з яких: 300 015,64 грн – сума заборгованості за основним зобов`язанням; 443 456,34 грн – сума нарахованих та несплачених на дату укладення цього договору процентів; 457 733,63 грн – сума пені за несвоєчасне повернення кредиту; 158 017,05 грн – сума пені за несвоєчасне повернення відсотків; 3 609,32 грн – витрати щодо сплати третейського збору, понесені первісним кредитором. Моментом переходу прав вимоги первісного кредитора за кредитним договором до нового кредитора вважається момент надходження загальної суми вартості відступлених прав, передбаченої пунктом 2.1. цього договору, на рахунок первісного кредитора, відповідно до пункту 2.2. цього договору. До нового кредитора переходять права вимоги в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав на підставі зазначених у пункті 1.1. цього договору кредитного договору.
Згідно пункту 2.1. Договору відступлення № 2 первісний кредитор та новий кредитор домовились, що загальна вартість відступлення прав вимоги за кредитним договором складає 200 000 грн та повинна бути сплачена новим кредитором відповідно до пункту 2.2. цього договору.
Як вказано у пункті 9.10. Договору відступлення № 2, цей договір спрямований на врегулювання цивільних правовідносин, що виникають з приводу та у зв`язку з відступленням в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України первісним кредитором новому кредитору, права вимоги, належного первісному кредитору, в межах, яких новий кредитор стає кредитором за кредитним договором. Сторони цим погоджуються, відповідно до статті 656 Цивільного кодексу України, що до цього договору застосовуються положення Цивільного кодексу України, що регулюють операції купівлі-продажу майнових прав (права вимоги). Для уникнення сумніву, наслідком продажу вимог є їх відступлення від первісного кредитора новому кредитору згідно з положеннями про відступлення прав вимоги, передбаченими статтями 512 – 519 Цивільного кодексу України. Зокрема, але не обмежуючись цим, намір сторін полягає у тому, щоб відступлення вимог первісним кредитором новому кредитору за цим договором становило та тлумачилося як операція купівлі-продажу. Сторони підтверджують, що цей договір не оформляє (не передбачає) та/або не документує операцію факторингу, а також не оформляє (не передбачає) та/або не документує частину операції факторингу.
Додатком № 1 до Договору відступлення № 2 за Договором було підписано акт приймання-передачі документів за Договором відступлення № 2 за Договором, яким ОСОБА_2 прийняв документи по ОСОБА_1 (том 1, а.с. 22).
Згідно з додатком № 2 до Договору відступлення № 2 за Договором, в якому вказано повідомлення про відступлення права грошової вимоги та зміну кредитора за Договором
(том 1, а.с. 23).
Згідно з платіжним дорученням № 1 від 19 листопада 2015 року ОСОБА_2 перерахував кошти у розмірі 200 000 грн ТОВ «ФК «Глобал Плюс», з призначенням платежу: сплата коштів за Договором (том 1, а.с. 208).
Постановою про закінчення виконавчого провадження від 29 вересня 2021 року
(ВП № 46193353), постановленою головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Семенчук К.І., виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 6-1015/09, виданого 01 грудня 2014 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь «Укрсоцбанку» заборгованості за кредитом у сумі 320 932 грн та 3 609,32 грн – закінчено. Згідно з квитанцією № ПН2702731 від 28 вересня 2021 року боржник сплатив борг у повному обсязі. Виконавчий збір та витрати виконавчого провадження отримано повністю (том 1, а.с. 30).
Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 27 грудня 2022 року (справа №304/1082/16-ц) стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 заборгованість за Договором в розмірі 1 500 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за Договором в розмірі 1 366 331,98 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за Договором у розмірі 1 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за Договором в розмірі 958,69 доларів США (том 1, а.с. 58 – 65, 85).
13 лютого 2023 року представником ОСОБА_1 – адвокатом Осівим П.В. – подано апеляційну скаргу на вказане рішення (том 1, а.с. 66 – 79).
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 03 березня 2023 року відкрито апеляційне провадження на рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 27 грудня
2022 року (справа № 304/1082/16-ц) (том 1, а.с. 80).
Згідно з відповіддю АТ «Сенс Банк» № 15753-БТ-32.3/2025 від 11 листопада 2025 року Договір позичальника ОСОБА_1 закритий 20 листопада 2015 року згідно з Договором відступлення № 1, укладеним між банком та ТОВ «ФК «Глобал Плюс» (том 1, а.с. 206).
У матеріалах справи наявні відповіді ОСОБА_2 , надані на питання, поставлені стороною позивача у порядку статті 93 ЦПК України (а.с. 235, 236). 
2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
2.1. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша та друга статті 8 Конституції України).
Конституцією України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55). Частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп).
Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Статтею 10 ЦПК України закріплено: суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша); суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина друга); суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта); забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (частина десята).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша); законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (частина друга); судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (частина третя); при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта); обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні
(частина п`ята). 
Згідно із вимогами частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
2.2. Осереддям права приватного є Цивільний кодекс України (далі – ЦК України). Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників
ЦК України визначає засади цивільного законодавства, якими є: неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина перша статті 11 ЦК України). Договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 1 частини другої статті 11
ЦК України).
Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
2.3. За статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша); правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частина друга).
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 11 серпня 2021 року, справа № 344/2483/18).
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).
2.4. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
Як вказано у пункті першому частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
За статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
За змістом статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до правової позиції, сформульованої у постанові Верховного Суду
від 04 червня 2020 року (справа № 910/1755/19), у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. 
За частиною першою статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Відповідно до статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року (справа № 906/1174/18) зауважено, якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (пункт 51).
Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року, справа № 906/1174/18).
Суб`єктний склад правочинів з відступлення права вимоги законом не обмежений, на відміну від договорів факторингу, однією зі сторін якого обов`язково має бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року, справа № 909/968/16).
Верховний Суд також виокремлював ознаки, що характерні договорам відступлення права вимоги та факторингу.
Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим
4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (див., зокрема, пункти 19, 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 червня 2021 року, справа № 346/1305/19)
2.5. Позивач ставив під сумнів правову природу Договору відступлення № 2, зокрема звертав увагу на те, що за своєю сутністю вказаний правочин є договором факторингу, за яким відступлено право вимоги за Договором, стороною якого не може бути фізична особа, оскільки остання у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, адже такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.
Утім, така позиція сторони позивача не узгоджується з матеріалами справи, дослідженими у судовому засіданні. 
Так, судом встановлено, що оспорюваний Договір відступлення № 2 не є договором факторингу, адже він не містить ознак договору факторингу чи договору надання фінансових послуг; не містить умов, які передбачали б передання грошових коштів новим кредитором в розпорядження первісному кредитору за плату, тобто умови цього договору не передбачають отримання прибутку, правовідносини сторін за спірним правочином не є відносинами у сфері факторингу; за своєю правовою природою є договором відступлення права вимоги, укладення якого регулюється статтями 512 – 519 ЦК України і суб`єктний склад сторін якого не обмежений ні загальними, ні спеціальними нормами цивільного законодавства, тому наявність у відповідача як нового кредитора ліцензії, необхідної для здійснення фінансових послуг факторингу, не вимагається.
Крім того, суд звертає увагу на пункти 1.1. – 1.3. Договору відступлення № 2, відповідно до яких первісний кредитор відступив новому кредиторові права вимоги за кредитним договором із визначенням обсягу переданих прав та розміру заборгованості боржника із загальною сумою заборгованості у 1 367 831,98 грн. Моментом переходу прав вимоги первісного кредитора за кредитним договором до нового кредитора вважається момент надходження загальної суми вартості відступлених прав, передбаченої пунктом 2.1. цього договору, на рахунок первісного кредитора, відповідно до пункту 2.2. цього договору. До нового кредитора переходять права вимоги в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав на підставі зазначених у пункті 1.1. цього договору кредитного договору.
Також у пункті 9.10. Договору відступлення № 2 цей договір спрямований на врегулювання цивільних правовідносин, що виникають з приводу та у зв`язку з відступленням в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України первісним кредитором новому кредитору, права вимоги, належного первісному кредитору, в межах, яких новий кредитор стає кредитором за кредитним договором. Сторони цим погоджуються, відповідно до статті 656 Цивільного кодексу України, що до цього договору застосовуються положення ЦК України, що регулюють операції купівлі-продажу майнових прав (права вимоги). Для уникнення сумніву, наслідком продажу вимог є їх відступлення від первісного кредитора новому кредитору згідно з положеннями про відступлення прав вимоги, передбаченими
статтями 512 – 519 ЦК України. Зокрема, але не обмежуючись цим, намір сторін полягає у тому, щоб відступлення вимог первісним кредитором новому кредитору за цим договором становило та тлумачилося як операція купівлі-продажу. Сторони підтверджують, що цей договір не оформляє (не передбачає) та/або не документує операцію факторингу, а також не оформляє (не передбачає) та/або не документує частину операції факторингу.
З урахуванням особливостей правовідносин, що виникли у цій справі, суд констатує, що Договір відступлення № 2 не містить положень, відповідно до яких Відповідач-1 набув право здійснювати фінансові операції відносно позивача, цей правочин наділив його лише правом вимагати виконання зобов`язань за Договором. Сторони Договору відступлення № 2 спеціально обумовили правову природу цього правочину як договору про відступлення прав вимоги, передбаченими статтями 512 – 519 ЦК України.
2.6. Як було зазначено, згідно з пунктом частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
У частині першій статті 517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Позивач, посилаючись на приписи законодавства, а також позиції Верховного Суду, зокрема постанови Верховного Суду від 20 лютого 2019 року (справа № 910/16109/14),
від 29 вересня 2021 року (справа № 2-879/11), від 03 листопада 2021 року (справа № 301/2368/14-ц), вказував на необхідність перевірки доводів перерахування коштів на виконання умов договору про відступлення права вимоги. Дотримання цих умов при укладенні Договору відступлення № 1 та Договору відступлення № 2 ставив під сумнів представник позивача. 
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня
2025 року витребувано у Акціонерного товариства «Сенс Банк» належним чином завірені докази факту оплати (надати відповідні платіжні документи) ТОВ «ФК «Глобал Плюс» на користь «Укрсоцбанку» за Договором відступлення № 1, укладеним між ТОВ «ФК «Глобал Плюс» та «Укрсоцбанком» та докази факту оплати (надати відповідні платіжні документи) ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Глобал Плюс» за Договором відступлення № 2.
На виконання вказаної ухвали суду Акціонерним товариством «Сенс Банк» надано докази оплати здійснення контрагентами Договору відступлення № 1 та Договору відступлення № 2 (відповідні платіжні доручення від 19 листопада 2015 року). Крім того, факт оплати був підтверджений ОСОБА_2 під час надання відповідей, поставлених стороною позивача, у порядку статті 93 ЦПК України. 
Отже, суд констатує, що з огляду на наявні докази в матеріалах справи, відсутні підстави для висновку про порушення сторонами Договору відступлення № 1 та
Договору відступлення № 2 умов цих правочинів у частині перерахування коштів на виконання умов договорів про відступлення права вимоги. 
2.7. Відповідно до вимог частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до вимог статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (частина перша); позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга); якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина четверта); у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (частина п`ята); докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина восьма).
Частинами першою – третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Суд зауважує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року (справа № 904/5726/19) виснувала, що у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини
(підпункти 6.6 та 6.7). 
Суд зауважує, що позивач не навів належного обґрунтування, не надав достатніх та достовірних доказів, які б у своїй сукупності давали змогу дійти висновку про підставовість заявлених ним позовних вимог. Суд зауважує, що позивач не навів належного обґрунтування, не надав достатніх та достовірних доказів, які б у своїй сукупності давали змогу дійти висновку про підставовість заявлених ним позовних вимог. Крім того, суд не бере до уваги доводи сторони позивача щодо недійсності Договору відступлення № 2 у зв`язку з відсутністю підпису Відповідача-1, оскільки такі твердження спростовуються матеріалами справи, зокрема відповідями ОСОБА_2 , наданими в порядку статті 93 ЦПК України. Водночас наведені обставини за своєю правовою природою можуть свідчити про неукладеність правочину, а не про його недійсність. Однак вимоги про визнання Договору відступлення № 2 неукладеним позивачем не заявлялися.
ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви
Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що доводи сторони позивача щодо недійсності Договору відступлення № 2 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Глобал Плюс» слід відмовити.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини першої та пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.
Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати покладаються на нього.
Керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 19, 76 – 79, 81, 89, 141, 244, 258 – 268, 273 – 274, 352 – 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Молень Ростислав Богданович, до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Глобал Плюс» про визнання недійсним договору від 19 листопада 2015 року про відступлення прав вимоги за договором відновлювальної кредитної лінії №770/11-308 від 26 жовтня 2007 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Глобал Плюс» та ОСОБА_2 – відмовити.
2. Судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції слід покласти на ОСОБА_1 в межах ним понесених.
3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.
4. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
5. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного рішення суду.
6. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення виготовлено 23 березня 2026 року.

Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідачі:
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 .
Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Глобал Плюс», адреса місцезнаходження: вул. Софіївська, 10, № 4, м. Київ, код ЄДРПОУ: 38404124.

Головуючий суддя    	Т. І. Якімець