УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №274/3774/24 Головуючий у 1-й інст. Большакова Т. Б.
Категорія 10 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого   Павицької Т.М.,
суддів   Талько О.Б., Шевчук А.М.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Житомирі цивільну справу №274/3774/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частини житлового будинку, що перебуває у спільній частковій власності, припинення права спільної часткової власності, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23 квітня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Большакової Т.Б. в м. Бердичів Житомирської області,
в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила:
- виділити в натурі в приватну власність ОСОБА_1 належну їй частку в домоволодінні, житловому будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 1/2 частки, відповідно до обраного ОСОБА_1 варіанту, а саме варіант №2 (співвласник номер 1), визначений комісійною судовою будівельно-технічною експертизою від 06.06.2025;
- припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначала, що сторони з 17.06.2006 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16.09.2019, справа №274/1846/19. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони за спільні кошти подружжя придбали незавершений будівництвом житловий будинок (підвал) за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстроване за відповідачем. Земельна ділянка, на якій знаходиться спільний житловий будинок, також належить на праві власності відповідачу. Вказане домоволодіння складається з підвалу під літерою п/д, загальною площею 83,1 кв.м.; з 1 поверху під літерою А-1, загальною площею 112,2 кв.м., всього площа по будинку - 195,3 кв.м. Зазначає, що 22.10.2010 Бердичівським міжміським бюро технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок за вищевказаною адресою. 
Вказує, що рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24.02.2023 по справі №274/2942/22 у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вищевказаного житлового будинку та на 1/2 частину земельної ділянки (кадастровий номер: 1810400000:01:004:0066), площею 0,0596 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Станом на дату подання позовної заяви частки сторін в натурі не виділені, порядок користування вказаним будинком, господарськими будівлями не визначений. Порядок володіння спільною частковою власністю, який сформувався на час подання позову створює для позивача додаткові незручності щодо реєстрації третіх осіб у своєму житлі (необхідно отримувати дозвіл всіх співвласників будинку на реєстрацію/зняття з реєстрації), укладення відповідних договорів про комунальні послуги, оформлення субсидій, та й взагалі проживання в даному будинку, як окрема сім`я, максимально обмеживши при цьому спілкування та перетинання інтересів з відповідачем тощо. Тобто, фактично існує спір з відповідачем щодо порядку права володіння даною нерухомістю. Враховуючи, що стосунки позивача з колишнім чоловіком фактично припинені, у неї виникають перешкоди щодо вільного розпорядження належним їй нерухомим майном, а тому вона має намір виділити це майно в натурі та припинити право спільної часткової власності на нього. 
Зазначає, що відповідач після розірвання шлюбу зареєстрований та проживає у спірному житловому будинку. Зайняті відповідачем приміщення спірного житлового будинку не відповідають розміру його частки у спільній частковій власності на цей об`єкт нерухомості. При цьому, відповідач відмовляється добровільно вирішити питання визначення порядку користування домоволодінням та його фактичний поділ. Згідно висновку про визначення ринкової вартості майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 від 09.04.2023, ринкова вартість житлового будинку становить 594 720 грн. Зважаючи на неможливість досягнення будь-яких мирних домовленостей із відповідачем стосовно виділу частки спільного часткового майна у натурі, просила задовольнити позов в повному обсязі.
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23 квітня 2026 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02 грудня 2025 року було залишено без задоволення клопотання позивача про поновлення процесуального строку для подання клопотання про зміну предмета позову. Зазначає, що позивач була відсутня на судовому засіданні 21.10.2025, яким було закрито підготовче провадження. Вважає, що суд першої інстанції маючи у розпорядженні висновок експерта, проігнорував його зміст та дійшов висновку, що позивач обрала неефективний спосіб захисту, не надавши при цьому жодної оцінки змісту позовної заяви та наявних доказів у їх сукупності. Зазначає, що після закриття підготовчого провадження по справі виникла необхідність змінити предмет позову задля запобігання неефективного способу захисту, у зв`язку з ухваленням Великою Палатою Верховного Суду постанови від 23.04.2025 у справі №357/3145/20. Вказує, що у позовній заяві позивач просила виділити в натурі у власність сторонам відповідні частини будинковолодіння, що відповідає фактичному поділу даного майна між двома співвласниками. Стверджує, що в суді першої інстанції сторона позивача просила звернути увагу на те, що в даному випадку має місце саме поділ майна на підставі ст. 367 ЦК України, результатом якого є припинення правовідносин спільної часткової власності, а не виділ у натурі частки із спільного майна. Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23 квітня 2026 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 17.06.2006 перебували у шлюбі, який розірвано заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 вересня 2019 року, справа №274/1846/19.
Згідно договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку від 10.07.2008, ОСОБА_2 придбав незавершений будівництвом житловий будинок (підвал) за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, яка не приватизована та знаходиться в державній власності. Готовність незавершеного будівництвом житлового будинку становить 10%. До незавершеного будівництвом житлового будинку відносяться: сарай-літня кухня «Б-1» - дерев`яна, обкладена цеглою, вбиральня «В-1» - з цегли.
На ім`я ОСОБА_2 на підставі рішення Бердичівської міської ради №772 від 10.12.2009 видано Державний акт серії АК 454457 на право власності на земельну ділянку площею 0,0596 га, за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер 1810400000:01:004:0066.
Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.10.2012, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить завершений житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , 1/1 частка, така ж інформація вказана у витязі про державну реєстрацію прав №35918045 від 19.10.2012.
У технічному паспорті, виготовленому 22.10.2010 на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 та матеріалах інвентаризаційної справи на вказаний житловий будинок зазначено: А-1 - житловий будинок 2009 року побудови, Б-1 – сарай-літня кухня 1990 року побудови, В-1 – вбиральня 1990 року побудови. Домоволодіння складається з підвалу під літерою п/д, загальною площею 83,1 кв.м.; з 1 поверху під літерою А-1, загальною площею 112,2 кв.м. Всього площа по будинку - 195,3 кв.м.
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 лютого 2023 року у справі №274/2942/22:
- визнано житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 23833839) спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
- у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 23833839);
- визнано земельну ділянку (кадастровий номер 1810400000:01:004:0066), площею 0,0596 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
- у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки (кадастровий номер 1810400000:01:004:0066), площею 0,0596 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.
Згідно висновку експертів за результатами проведення комісійної судової будівельно - технічної експертизи №Т861/06-2025 від 06.06.2025, визначено п`ять можливих варіантів поділу житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 між співвласниками (1/2 частки за кожним):
- варіант 1:
а) відступ від ідеальних часток в одиницях площі житлового будинку: співвласник 1 (48/100 частки) на 3,05 кв.м менше; співвласник 2 (52/100 частки) на 3,05 кв.м більше;
б) відступ від ідеальних часток в одиницях вартості житлового будинку: співвласник 1 (48/100 частки) на 36 385 грн менше; співвласник 2 (52/100 частки) на 36 385 грн більше;
- варіант 2:
а) відступ від ідеальних часток в одиницях площі житлового будинку: співвласник 1 (52/100 частки) на 1,65 кв.м менше; співвласник 2 (48/100 частки) на 1,65 кв.м більше;
б) відступ від ідеальних часток в одиницях вартості житлового будинку: співвласник 1 (52/100 частки) на 55 565 грн менше; співвласник 2 (48/100 частки) на 55 565 грн більше;
- варіант 3:
а) відступ від ідеальних часток в одиницях площі житлового будинку: співвласник 1 (51/100 частки) на 1,65 кв.м менше; співвласник 2 (49/100 частки) на 1,65 кв.м більше;
б) відступ від ідеальних часток в одиницях вартості житлового будинку: співвласник 1 (51/100 частки) на 29 711 грн менше; співвласник 2 (49/100 частки) на 29 711 грн більше;
- варіант 4:
а) відступ від ідеальних часток в одиницях площі житлового будинку: співвласник 1 (50/100 частки) на 10,05 кв.м менше; співвласник 2 (50/100 частки) на 10,05 кв. м більше;
б) відступ від ідеальних часток в одиницях вартості житлового будинку: співвласник 1 (50/100 частки) на 10 621 грн менше; співвласник 2 (50/100 частки) на 10 621 грн більше;
- варіант 5:
а) відступ від ідеальних часток в одиницях площі житлового будинку: співвласник 1 (51/100 частки) на 10,25 кв.м менше; співвласник 2 (49/100 частки) на 10,25 кв.м більше;
б) відступ від ідеальних часток в одиницях вартості житлового будинку: співвласник 1 (51/100 частки) на 25 435 грн менше; співвласник 2 (49/100 частки) на 25 435 грн більше.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що 30.04.2024 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог від 16.10.2025 просила виділити їй в натурі в приватну власність належну їй частку в домоволодінні, житловому будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 1/2 частки, відповідно до обраного позивачем другого варіанту судової будівельно-технічної експертизи від 06.06.2025 та припинити право спільної часткової власності позивача та відповідача. Однак, позивач, бажаючи реального розподілу домоволодіння, має звертатися не з вимогою про виділ частки, а просити здійснити поділ домоволодіння відповідно до положень ст. 367 ЦК України, так як спірне домоволодіння має лише двох співвласників та належить їм в рівних частках. 
Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Щодо обраного способу захисту.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі №567/3/22 (провадження №61-5252сво23)).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі №753/8671/21 (провадження №61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі №582/18/21 (провадження №61-20968сво21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі №910/10784/16 (провадження №12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі №761/42030/21 (провадження №61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі №607/20787/19 (провадження №61-11625сво22)).
У справі, що переглядається встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила виділити в натурі в приватну власність належну їй частку в домоволодінні, житловому будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 1/2 частки, відповідно до обраного нею варіанту, а саме варіант №2 (співвласник номер 1), визначений комісійною судовою будівельно-технічною експертизою від 06.06.2025 та припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 квітня 2025 року у справі №357/3145/20 дійшла висновку, що у результаті поділу нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, кожному із співвласників потрібно визначити окрему площу, яка має складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні ст. 181 ЦК України, а щодо житлових приміщень - також з врахуванням вимог ч. 1 ст. 379 ЦК України, ч. 1 ст. 50 ЖК України.
Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні тим, що у разі поділу майна кожному співвласнику виділяється майно в натурі і право спільної власності припиняється. Натомість у разі виділу частки зі спільного майна право спільної часткової власності припиняється лише для того учасника, якому ця частка виділяється в натурі, а для інших співвласників режим спільної часткової власності на решту майна зберігається.
За наявності лише двох співвласників майна між ними проводиться поділ, оскільки при визначенні частки одного зі співвласників у натурі частка іншого визначається також і зміні в подальшому не підлягає. У такому випадку суд має зазначити розмір виокремлених частин колишнього спільного майна для обох сторін та визначити конкретні окремі об`єкти нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать позивачеві та відповідачеві.
За наявності трьох і більше співвласників майна при визначенні в судовому порядку частки в натурі одного з них (виділ частки) розмір часток інших співвласників (відповідачів) не визначається. У цьому випадку суд, застосовуючи приписи ст. 364 ЦК України, має виділити та зазначити у своєму рішенні індивідуально визначене майно (колишня частка у праві спільної власності) позивача та залишити решту майна у спільній власності інших відповідачів, які в подальшому за бажанням можуть поділити це майно добровільно на власний розсуд або в судовому порядку.
Винятком із цього правила є випадки, коли всі співвласники або всі, крім одного, бажають поділу майна. У такому випадку суд має визначити частки всіх співвласників та провести поділ майна із зазначенням у резолютивній частині рішення конкретних окремих об`єктів нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать кожному з колишніх співвласників. У цьому разі право спільної власності припиняється.
Тобто, законодавство та судова практика щодо його застосування за належності нерухомого майна на праві спільної часткової власності лише двом співвласникам передбачає не виділ частки із майна одного співвласника, а поділ майна між співвласниками з припиненням права спільної часткової власності на таке майно.
У даній справі встановлено, що спірний будинок належить сторонам на праві спільної часткової власності; у позивачки частка в праві спільної часткової власності в розмірі 1/2, а у відповідача теж в розмірі 1/2.
Суд першої інстанції вірно зауважив, що за наявності лише двох співвласників майна між ними проводиться поділ, оскільки при визначенні частки одного зі співвласників у натурі частка іншого визначається також і зміні в подальшому не підлягає.
У такому випадку суд має зазначити розмір виокремлених частин колишнього спільного майна для обох сторін та визначити конкретні окремі об`єкти нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать позивачеві та відповідачеві.
Виділення лише частки позивачу ставить під сумнів можливість зареєструвати право власності на частку майна, що залишилася за другим співвласником.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
У ч. 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
У частині першій та пунктах 4, 5 частини першої статті 177 ЦПК України в чинній редакції передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.
Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, встановлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що, застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (рішення у справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), заява №35787/03, від 26 липня 2007 року). 
Основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права. Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.
Окрім того, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження №12-161гс19) та від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 (провадження №12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.
Відмова в задоволенні позову через помилкове правове обґрунтування позовних вимог є перешкодою в доступі до правосуддя, а відтак - порушенням статті 6 Конвенції та статей 55, 124 Конституції України, оскільки позивач визначає предмет та підстави позову, а обов`язком суду є установлення обґрунтованості позову та вирішення спору по суті заявлених вимог з визначенням правовідносин сторін, що випливають зі встановлених обставин та правових норм, які підлягають застосуванню до цих правовідносин.
Підставою позову є фактичні обставини, що наведені в заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.
Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії, заява №48778/99).
Наявність повноти судового захисту залежить від дій саме суду, який відповідно до статті 2 ЦПК України має справедливо, неупереджено та своєчасно вирішити спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
У разі неправильної кваліфікації позивачами змісту правовідносин не можуть наступати негативні для позивача наслідки, навіть за формальних підстав, тому що за змістом статті 13 ЦПК України мають значення вимоги та докази, на яких суд ґрунтує своє рішення. Помилка у визначенні правової природи юридичних фактів, здійсненої позивачами, не має істотного значення. Неправильна юридична інтерпретація фактів не може позбавити сторону в праві на судовий захист права, інакше порушується фундаментальне право особи на справедливий суд.
Суд, який розглядає справу, має право і зобов`язаний самостійно визначити та кваліфікувати правовідносини, які виникли між сторонами, та застосувати відповідну норму права чи закон, який регулює спірні правовідносини.
Відмовою в задоволенні позову з підстав неналежного правового обґрунтування позивачами підстав позову фактично встановлено обмеження самої можливості розгляду заявленого позивачами позову та не враховано гарантованого національним і міжнародним законодавством права особи на доступ до правосуддя.
При розгляді справи істотне значення має та обставина, що відмова в позові з причин неправильного визначення правової підстави за одночасної ідентичності матеріального змісту позовних вимог фактично скеровує позивачів на повторне звернення до суду, повторне проходження судових процедур, у тому числі і сплату судових витрат, повторне доведення фактичних підстав позову тощо, що не відповідатиме принципам розумності та справедливості, а також спотворює завдання цивільного судочинства, зафіксоване у статті 2 ЦПК України.
Наведене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №662/397/15-ц (провадження №14-20цс21).
Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (пункт 50), від 06 квітня 2021 року у справі №910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі №9901/554/19 (пункт 19), від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (пункт 24)). 
Проаналізувавши матеріали справи колегія суддів доходить висновку про те, що хоча позовні вимоги ОСОБА_1 і не заявлені як «поділ в натурі майна подружжя», проте їх суть фактично зводиться до поділу в натурі, шляхом виділу кожному з подружжя по 1/2 частки спільного будинку.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позов про виділ в натурі 1/2 частки житлового будинку, що є у спільній частковій власності поданий ОСОБА_1 – 30 квітня 2024 року, тобто за один рік до ухвалення постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 квітня 2025 року у справі №357/3145/20, якою внесенно роз`яснення щодо понять «поділ» та «виділ» та їх правове регулювання.
Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем обрано вірний спосіб захисту шляхом поділу в натурі спільного майна подружжя.
Щодо суті спору.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.
Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Зі змісту вказаної статті випливає, що право кожного із співвласників пов`язується з часткою у праві спільної власності, і кожен із співвласників є власником не певної частини майна, а всього спільного майна у цілому.
Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Частиною третьою статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.
Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.
Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено його відокремлену частину, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.
Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.
Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 21 травня 2021 року у справі №592/6413/18.
Питання щодо поділу майна, що є у спільній частковій власності, врегульовано статтею 367 ЦК України, у відповідності до якої майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 19 травня 2021 року у справі №501/2148/17 (провадження № 61-22087св19), від 28 липня 2021 року у справі №310/7011/17 (провадження № 61-7153св20).
Крім того, Верховний Суд України у своїй постанові від 03 квітня 2013 року у справі №6-12цс13 також дійшов висновку, що у разі виділу співвласник отримує свою частку в майні в натурі й вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності в разі поділу (стаття 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників.
При цьому слід враховувати, що після поділу майна, що є у спільній частковій власності (в порядку статтею 367 ЦК України), так і після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України (у разі, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам) право спільної часткової власності припиняється, кожному із співвласників має бути визначена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. Таким чином, суд повинен зазначити в рішенні, яка частка із спірного майна надається відповідачу, тим самим визначивши конкретний окремий об`єкт нерухомого майна, який залишається у власності відповідача.
Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 23 вересня 2025 року у справі №372/1281/21, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Встановлено, що згідно висновку експертів за результатами проведення комісійної судової будівельно - технічної експертизи №Т861/06-2025 від 06.06.2025, визначено п`ять можливих варіантів поділу житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 між співвласниками (1/2 частки за кожним):
- варіант 1:
а) відступ від ідеальних часток в одиницях площі житлового будинку: співвласник 1 (48/100 частки) на 3,05 кв.м менше; співвласник 2 (52/100 частки) на 3,05 кв.м більше;
б) відступ від ідеальних часток в одиницях вартості житлового будинку: співвласник 1 (48/100 частки) на 36 385 грн менше; співвласник 2 (52/100 частки) на 36 385 грн більше;
- варіант 2:
а) відступ від ідеальних часток в одиницях площі житлового будинку: співвласник 1 (52/100 частки) на 1,65 кв.м менше; співвласник 2 (48/100 частки) на 1,65 кв.м більше;
б) відступ від ідеальних часток в одиницях вартості житлового будинку: співвласник 1 (52/100 частки) на 55 565 грн менше; співвласник 2 (48/100 частки) на 55 565 грн більше;
- варіант 3:
а) відступ від ідеальних часток в одиницях площі житлового будинку: співвласник 1 (51/100 частки) на 1,65 кв.м менше; співвласник 2 (49/100 частки) на 1,65 кв.м більше;
б) відступ від ідеальних часток в одиницях вартості житлового будинку: співвласник 1 (51/100 частки) на 29 711 грн менше; співвласник 2 (49/100 частки) на 29 711 грн більше;
- варіант 4:
а) відступ від ідеальних часток в одиницях площі житлового будинку: співвласник 1 (50/100 частки) на 10,05 кв.м менше; співвласник 2 (50/100 частки) на 10,05 кв. м більше;
б) відступ від ідеальних часток в одиницях вартості житлового будинку: співвласник 1 (50/100 частки) на 10 621 грн менше; співвласник 2 (50/100 частки) на 10 621 грн більше;
- варіант 5:
а) відступ від ідеальних часток в одиницях площі житлового будинку: співвласник 1 (51/100 частки) на 10,25 кв.м менше; співвласник 2 (49/100 частки) на 10,25 кв.м більше;
б) відступ від ідеальних часток в одиницях вартості житлового будинку: співвласник 1 (51/100 частки) на 25 435 грн менше; співвласник 2 (49/100 частки) на 25 435 грн більше.
Позивач наполягала на другому варіанті розподілу будинку, у свою чергу ОСОБА_2 не висловлював своєї позиції щодо бажаного варіанту поділу будинку.
Відтак, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про доведеність позовних вимог ОСОБА_1 про поділ в натурі майна подружжя за варіантом №2 комісійної судової будівельно - технічної експертизи №Т861/06-2025 від 06.06.2025, оскільки такий поділ є технічно можливим та не порушить права сторін по справі.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
За наведених вище обставин, оскільки судом першої інстанції допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвалене по справі рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог. При цьому у разі поділу в натурі майна подружжя, право спільної часткової власності на це майно припиняється.
Щодо стягнення витрат на правову допомогу заявлену ОСОБА_1 в позові та в апеляційній скарзі.
Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України)
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Статтею 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.
Тобто для відшкодування понесених судових витрат учасник справи повинен подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс чи які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були чи будуть понесені, а також заявити клопотання про компенсацію судових витрат до закінчення судових дебатів та надати докази щодо розміру понесених витрат у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
У постанові від 31 липня 2024 року у справі №916/2929/22 Верховний Суд наголосив на різниці між заявою про стягнення судових витрат та заявою про намір подати докази понесення судових витрат, про яку йдеться у частині 8 статті 129 ГПК України (аналогічна норма міститься у частині 8 статті 141 ЦПК України). У вказаній нормі йдеться не про заяву про стягнення витрат, а саме про те, що розмір цих витрат встановлюється на підставі доказів, поданих або до закінчення судових дебатів у справі, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Тому, ключовим є те, коли саме особа, яка має намір стягнути судові витрати, подала до суду докази та які дії для цього вчинила.
Таким чином, наведені процесуальні норми вказують на те, що при поданні доказів розміру витрат на професійну правничу допомогу, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, мають бути дотримані наступні дві умови:
- докази повинні бути подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду;
- до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила заяву про те, що такі докази будуть подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
З урахуванням принципу правової визначеності заявою про розподіл витрат на правову допомогу в розумінні частини восьмої статті 141 та частини першої статті 246 ЦПК України є усне чи письмове клопотання сторони до закінчення судових дебатів у справі про розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу з доказами на їх підтвердження або із заявою про намір подати докази на підтвердження цих витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
У постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі №161/5317/18 (провадження №61-3454св22) містяться висновки про те, що аналіз норм статті 126, 137, 141 ЦПК України вказує на те, що умовами вирішення питання про розподіл судових витрат (крім судового збору), є подання стороною відповідної заяви (усної чи письмової) до закінчення судових дебатів у справі, а також подання відповідних доказів про понесені витрати у строки, визначені процесуальним законом. Неподання чи не заявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, тобто крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів на підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду. Водночас потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи.
Разом з тим, відповідно до ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Згідно з постановою Верховний Суд від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
На підтвердження надання правової допомоги в суді першої інстанції, позивачем надано: копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ВН №000691 від 03.07.2020 та копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 30.04.2024.
Натомість до апеляційної скарги позивачем долучено: копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 17.04.2024, копію акту приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової (правничої) допомоги від 23.04.2026, згідно якого загальна вартість наданих послуг за суд першої інстанції складає 10 000 грн., копії платіжних інструкцій від 18.04.2024 про оплату адвокатських послуг.
Тобто під час розгляду справи судом першої інстанції відповідні докази подані стороною позивача не були.
У постанові Верховного суду від 08 квітня 2020 року у справі №278/1396/19 провадження №61-16587св19 зроблено наступний висновок: «Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Аналіз змісту наведеної частини статті дає підстави для висновку, що можливість подання сторонами доказів в підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції.
Тобто докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції подаються до закінчення судових дебатів у справі саме в суд першої інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, відповідно подаються до закінчення судових дебатів під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення апеляцією за умови, що до закінчення судових дебатів у суді апеляційної інстанції сторона зробила про це відповідну заяву».
Таким чином, за встановлених у справі обставин колегія суддів доходить висновку про те, що позивачем не дотримані вимоги процесуального закону щодо подання доказів на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, оскільки до закінчення судових дебатів у справі заявник таких доказів не подав, про надання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду не заявляв, відтак відсутні правові підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу надану в суді першої інстанції.
Щодо стягнення витрат на правову допомогу заявлену в апеляційній скарзі, то колегія суддів зазначає наступне.
Так, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції позивачем надано: копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 24.04.2026, копію квитанції до прибуткового касового ордера від 24.04.2026, копію акту приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової (правничої) допомоги від 28.05.2026, згідно якого загальна вартість наданих послуг за суд апеляційної інстанції складає 10 000 грн., копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ВН №000691 від 03.07.2020 та копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 28.05.2026.
Колегія суддів, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі №753/15687/15.
Верховний Суд у справах №905/1795/18 та №922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження №61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Наведене узгоджується з висновками викладеними в додатковій постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі №910/5724/23. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі №911/2737/17.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 10 000 грн є завищеними, належним чином не обґрунтованими та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат. 
Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача понесені у даній справі витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 5 000 грн.
Щодо стягнення витрат за проведення судової експертизи.
Згідно з абз. 2 п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 30.05.1997 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» оплата експертизи в цивільній справі провадиться за рахунок сторони, яка порушила відповідне клопотання. Якщо експертиза призначається за клопотанням обох сторін або з ініціативи суду, кошти на її оплату вносяться обома сторонами порівну. У разі незгоди сторони (сторін) оплатити вартість експертизи суд розглядає справу на підставі наявних доказів.
Відповідно до п. 45 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, під час судового розгляду має нести сторона, яка заявила клопотання про проведення судової експертизи, а якщо таке клопотання заявлено двома сторонами, то витрати несуть обидві сторони порівну. У разі відмови чи ухилення заінтересованої сторони від оплати витрат, пов`язаних із проведенням судової експертизи, суд скасовує ухвалу про призначення судової експертизи і настають наслідки, передбачені за ухилення від участі в експертизі. 
Після закінчення розгляду справи витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, підлягають розподілу судом на загальних підставах.
Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 листопада 2024 року у даній цивільній справі №274/3774/24 було призначено судову будівельно-технічну експертизу.
Відповідно до платіжної інструкції №2.91763925.1 від 07.02.2025 ОСОБА_1 сплачено 20 313,30 грн за проведення судової будівельно-технічної експертизи.
Враховуючи, що доведення технічної можливості поділу спільного майна подружжя покладено саме на позивача, беручи до уваги, що не можливо повністю покласти увесь тягар доказування на відповідача, а також враховуючи принципи розумності, справедливості та добросовісності, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача половину понесеної вартості витрат за проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 10 156,65 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подання позову ОСОБА_1 сплачено 2 973,60 грн судового збору та за подання апеляційної скарги сплачено 4 460,40 грн., оскільки позов та апеляційну скаргу задоволено, то із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути понесені останньою судові витрати зі сплати судового збору в загальній сумі 7 434 грн.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23 квітня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Поділити в натурі житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за варіантом №2 висновку комісійної судової будівельно-технічної експертизи ТОВ «Центр будівельних та земельних експертиз» №Т861/06-2025 від 06.06.2025.
Виділити в натурі у власність ОСОБА_1 (співвласник 1) 52/100 або 13/25 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: І гаражу, 1-1 коридору площею 2,40 кв.м., 1-2 санвузла площею 2,50 кв.м., 1-3 кухні площею 12,00 кв.м., 1-4 коридору площею 5,90 кв.м., 1-8 вітальні площею 22,30 кв.м., V погребу, Б1 сараю-літньої кухні, В вбиральні.
Виділити в натурі у власність ОСОБА_2 (співвласник 2) 48/100 або 12/25 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: ІІ погребу, ІІІ коридору, ІV погребу, 1-5 кімнати житлової площею 10,40 кв.м., 1-6 кімнати житлової площею 20,30 кв.м., 1-7 кімнати житлової площею 14,10 кв.м., VІ гаражу.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за відхилення від ідеальної частки у житловому будинку в сумі 55 565 грн.
Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу надану в суді першої інстанції відмовити.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 2973,60 грн та в суді апеляційної інстанції у розмірі 4460,40 грн., а всього 7 434 грн.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції та 10 156,65 грн понесених витрат за проведення судової будівельно-технічної експертизи.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складення повного судового рішення 03 липня 2026 року.

Головуючий Павицька Т. М.

Судді Талько О. Б.

Шевчук А. М.