Справа № 303/10133/25

ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.04.2026 м. Ужгород

Суддя Закарпатського апеляційного суду Бисага Т.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі адвоката Бирковича О.І на постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 січня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП,
В С Т А Н О В И В:
Постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 січня 2026 року,  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь держави 665,60 грн. судового збору.
Відповідно до постанови суду, -  ОСОБА_1 17.12.2025 року о 03:03 годині, в м. Мукачево по вул. Миру, 99, керував транспортним засобом марки «DAEWOO LANOS» д/н знак НОМЕР_1 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: поведінка, що не відповідає обстановці, підвищена рухливість ходи, звужені зіниці, які не реагують на світло. Від проходження медичного огляду у встановленому законом порядку водій ОСОБА_1 відмовився о 03:36 год. в м. Мукачево по вул. Миру, біля буд.99.
Своїми діями водій ОСОБА_1 порушив п. 2.5 ПДР України за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Не погоджуючись з даною постановою,  ОСОБА_1  в осбі адвоката Бирковича О.І., подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та закрити провадження по справі за відсутності події і складу адміністративного правопорушення. Зазначає, що судом першої інстанції було позбавлено апелянта конституційного права на захист та винесено необґрунтовану та незаконну постанову. Вважає, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального і процесуального права. Звертає увагу суду не те, що в основу суті проступку, який був зазначений у протоколі про адмінправопорушення, були покладені без зазначення відповідних доказів, які не були подані працівниками поліції до суду. Зазначає, що посилання поліцейських на наявність певних особистих візуальних спостережень та його внутрішні переконання, певні судження і висновки щодо вчинення апелянтом поставленого йому у вину проступку, є абсурдними, оскільки спостереження, переконання, судження та висновки, навіть суб`єкта владних повноважень, мають суб`єктивний характер, і у розумінні ст.251 КУпАП та ст.77 КАС України не є доказами. Стверджує, що в протоколі за ст.130 КУпАП відсутні посилання на належні і допустимі висновки медичних працівників Берегівської районної лікарні про перебування водія в стані наркотичного чи алкогольного сп`яніння, а також наявність та долучення відеозапису про те, що легковий автомобіль рухався і під час руху автомобіля під керуванням особисто апелянта - був безпосередньо зупинений працівниками поліції (або будь-яких інших доказів адмінправопорушення).
В судове засідання апеляційної інстанції  ОСОБА_1  та його представник - адвокат Биркович О.І. не з`явилися, однак адвокат направив клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із хворобою ОСОБА_1 .
Судом відхилене заявлене клопотання, оскільки до нього не долучено жодних підтверджуючих документів. При цьому, суд звертає увагу на те, що неявка особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його представника - адвоката Бирковича О.І., відповідно до вимог ст. 294 КУпАП, не перешкоджає розгляду справи.
У цьому контексті, суд апеляційної інстанції враховує практику Європейського Суду з прав людини у рішенні «Пономарьов проти України» (справа №3236/03 від 03.04.2008), у якому зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан судового провадження. Отже, будь-яких підстав, що унеможливлюють проведення судового розгляду за відсутності правопорушника чи його представника, апеляційний суд не вбачає. 
Приймаючи рішення про розгляд справи без участі ОСОБА_1 та його захисника - адвоката Бирковича О.І., враховуються і вимоги чинного законодавства щодо розгляду справи в розумні строки.

Вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, дослідивши мотиви і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. 
Апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги згідно з положеннями ст. 294 КУпАП.
Згідно положень ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти вмотивоване законне рішення.
Апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вказаних вимог дотримався.
Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №542852 від 17.12.2025 року, 17.12.2025 року о 03:03 годині, в м. Мукачево по вул. Миру, 99, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «DAEWOO LANOS» д/н знак НОМЕР_1 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: поведінка, що не відповідає обстановці, підвищена рухливість ходи, звужені зіниці, які не реагують на світло. Від проходження медичного огляду у встановленому законом порядку водій ОСОБА_1 відмовився о 03:36 год. в м. Мукачево по вул. Миру, біля буд.99, чим порушив вимогу п. 2.5 ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Всупереч доводам апеляційної скарги, вказаний протокол відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, оформлений компетентним органом в межах повноважень наданих особі, яка його склала, в якому чітко викладено як суть правопорушення так і інші відомості, необхідні для правильного вирішення даної справи. Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердив, що з протоколом ознайомлений та надав пояснення, що хоче доїхати нормально додому.

Крім того, вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, стверджується: вище вказаним протоколом про адміністративне правопорушення, у якому викладені обставини вчиненого правопорушення; копією постанови про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №6358248 від 17.12.2025 року за ч.1 ст.122 КУпАП, довідкою про наявність посвідчення водія від 17.12.2025 року, дослідженим відеозаписом з нагрудних відеореєстраторів поліцейських з місця події, що містяться на DVD-диску; розпискою ОСОБА_1 про залишення транспортного засобу марки «DAEWOO LANOS» д/н знак НОМЕР_1  за адресою м. Мукачево по вул. Миру, буд.99; поясненнями правопорушника наданими у судовому засіданні суду першої інстанції.

Проаналізувавши досліджені докази, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Вказані докази отримані з дотриманням встановленого законом порядку та передбаченими способами. Відповідно відсутні будь-які сумніви у їх достовірності та істинності.

Твердження сторони захисту в апеляційній скарзі щодо відсутності наявності та долучення відеозапису про те, що легковий автомобіль рухався і під час руху автомобіля під керуванням особисто апелянта - був безпосередньо зупинений працівниками поліції, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Дійсно, відеозаписом події, долученим до протоколу про адміністративне правопорушення, не зафіксовано факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом марки «DAEWOO LANOS» д.н.з. НОМЕР_1  та моменту його зупинки працівниками поліції, проте дослідивши зазначений відеозапис, з якого встановлено та чітко вбачається, що саме ОСОБА_1 вийшов з вказаного автомобіля та працівники поліції запропонували саме йому пройти огляд на стан сп`яніння, оскільки вбачали у нього ознаки наркотичного сп`яніння: поведінка, що не відповідає обстановці, підвищена рухливість ходи, звужені зіниці, які не реагують на світло та пропонували йому проїхати до медичного закладу для проходження медичного огляду. Від проходження такого огляду останній відмовився.
Факт керування транспортним засобом не заперечувався самим ОСОБА_1 , як під час спілкування останнього з працівниками поліції так і під час складання щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення.
Сумнівів в тому, що саме ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «DAEWOO LANOS» д.н.з. НОМЕР_1 , у суду апеляційної інстанції не виникає, оскільки вказані обставини в повній мірі доведено сукупністю належних та допустимих доказів, які долучені до матеріалів справи.
Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що нормами КУпАП взагалі не передбачено обов`язку працівників поліції фіксувати факт керування, а відповідно і долучати такий відеозапис до протоколу про адміністративне правопорушення за фактом вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

До того ж, апеляційний суд зауважує, що відеофіксація моменту зупинки транспортного засобу при складанні протоколу за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не є обов`язковим доказом його вчинення, а доведеність цих обставин встановлюється на підставі аналізу всіх доказів у їх сукупності.
Доводи апеляційної скарги про те, що посилання поліцейських на наявність певних особистих візуальних спостережень та його внутрішні переконання, певні судження і висновки щодо вчинення апелянтом поставленого йому у вину проступку, є абсурдними, оскільки спостереження, переконання, судження та висновки, навіть суб`єкта владних повноважень, мають суб`єктивний характер, і у розумінні ст.251 КУпАП та ст.77 КАС України не є доказами, суд апеляційної інстанції відхиляє та звертає увагу на наступне.
При оформленні поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, патрульна поліція керується Конституцією України, КУпАП, Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою спільним наказом МВС, МОЗ України від 09 листопада 2015 року № 1452/735 (далі Інструкція), іншими нормативно правовими актами.
Відповідно до національного законодавства, працівник поліції самостійно на власний розсуд приходить до висновку про наявність ознак сп`яніння у водія транспортного засобу та вирішує питання щодо необхідності проходження водієм транспортного засобу огляду на стан сп`яніння.
Так, у разі виявлення поліцейськими ознак наркотичного сп`яніння у водія транспортного засобу, вони повинні прийняти відповідні заходи для того, щоб провести медичний огляд водія на стан сп`яніння та пересвідчитись в тому, що водій не перебуває у стані сп`яніння та може продовжити керувати транспортним засобом, оскільки керування транспортним засобом водієм, який перебуває у стані наркотичного сп`яніння є злочином, який може привести до особливо тяжких наслідків та повинен бути негайно припинений.
Вказана норма закону більш детально відображена у п. 12 Інструкції, яким встановлено, що у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу І цієї Інструкції, поліцейський направляє, цю особу до найближчого закладу охорони здоров`я.
Аналіз вказаних нормативних актів та усталеної судової практики свідчить, що у разі виявлення у водія ознак наркотичного сп`яніння працівниками поліції огляд поліцейським за допомогою спеціальних технічних засобів не проводиться, а водій транспортного засобу направляється до найближчого закладу охорони здоров`я для проведення медичного огляду лікарем медичного закладу.
Відповідно до п. 7 Порядку направлення особи для огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 р. N 1103 саме поліцейський забезпечує проведення огляду водія транспортного засобу в закладі охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення відповідних підстав.
Зі змісту матеріалів справи та долучених до них відеозаписів вбачається, що під час спілкування з водієм ОСОБА_1 , у працівників поліції виникла підозра, що останній перебуває у стані наркотичного сп`яніння. У відповідності до приписів закону останньому було запропоновано пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння у найближчому спеціалізованому медичному закладі, на що останній відмовився.
При цьому, апеляційний суд зазначає, що виявлені ознаки сп`яніння є суб`єктивною думкою поліцейського, яку він складає на підставі аналізу дій водія під час спілкування із ним, а наявність або відсутність стану сп`яніння у водія перевіряється за допомогою проходження відповідного огляду. В даному випадку, водій ОСОБА_1 відмовився проходити такий огляд, за що передбачена адміністративна відповідальність.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 , чи його представник оскаржували дії працівників поліції щодо складання відносно ньогопротоколу. Доказів неправомірної поведінки працівників поліції чи інших доказів, які б спростовували фактичні дані, що містяться в протоколі про адміністративне правопорушення та додатках до нього, матеріали справи не містять.

З цих підстав і відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що в протоколі за ст.130 КУпАП відсутні посилання на належні і допустимі висновки медичних працівників Берегівської районної лікарні про перебування водія в стані наркотичного чи алкогольного сп`яніння, оскільки водій ОСОБА_1 відмовився проходити такий огляд, тобто сам факт відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП України.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до переконання, що ОСОБА_1 є суб`єктом відповідальності за інкриміноване йому правопорушення, оскільки, таким є виключно водій, тобто особа, яка керувала транспортним засобом, так як матеріали справи містять достатні відомості на підтвердження даного факту, а тому, на нього поширюються вимоги п.2.5 ПДР України, що покладають на водія обов`язок, на вимогу працівника поліції, пройти в установленому порядку медичний огляд для встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Доводи наведені в апеляційній скарзі не заслуговують на увагу і не можуть бути взяті до уваги, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції тягнуть за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Тобто сам факт відмови ОСОБА_1 як особи, що керувала транспортним засобом, від проходження огляду був причиною притягнення його до адміністративної відповідальності.
Оцінюючи сукупність наявних в справі доказів, суд приходить до висновку, що твердження захисника щодо невинуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, не відповідають встановленим обставинам справи та повністю спростовуються сукупністю досліджених як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції матеріалів справи про адміністративне правопорушення, а тому розцінюються як такі, що спрямовані на уникнення від адміністративної відповідальності.
Суддею першої інстанції досліджені та перевірені доказами обставини, які поза розумним сумнівом свідчать про беззастережну винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення та узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту».
Всі інші доводи, наведені стороною захисту в інтересах ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом ретельного дослідження та змістовного аналізу судом першої інстанції, цілком спростовані висновками, наведеними судом у постанові, інших відомостей, які б могли вплинути на постановлення іншого рішення матеріали справи не містять.
Аналогічні посилання в апеляційній скарзі носять загальний характер та є суб`єктивними, у зв`язку з чим апеляційний суд приходить висновку, що немає необхідності наводити спростування на кожен аргумент апелянта, викладений ним у поданій апеляційній скарзі.
При цьому апеляційний суд керується висновком ЄСПЛ, зроблений ним у справі «Серекін та інші проти України» від 10.02.2010 року, де в п. 51 Суд вказав, що хоча пункт 1 статті Конвенції (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.
Отже, підстав для скасування постанови суду, про що порушується питання в апеляційній скарзі, не встановлено.
Також судом першої інстанції з урахуванням вимог ст. 33 КУпАП, зокрема, характеру вчиненого правопорушення, особи порушника та обставин справи, правильно вирішено питання про кваліфікацію діянь ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП України і накладено стягнення у відповідності до санкції, зазначеного закону.
При розгляді справи, апеляційний суд не встановив порушень законодавства про адміністративні правопорушення суддею суду першої інстанції, які ставили б під сумнів його висновки, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування постанови судді.
З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Бирковича О.І. залишити без задоволення. 
Постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 січня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, - залишити без змін.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Суддя Бисага Т.Ю.