Справа № 466/5515/24 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І. 
Провадження №22-ц/811/3283/25
Провадження № 22-ц/811/3550/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 червня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Костюк С.О.
з участю: представника ОСОБА_1 – Мукан Б.С.,
представника Коляди – Жаровського К.К. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 21 серпня 2025 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 26 вересня 2025 року_ 

ВСТАНОВИВ:

в травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Львівської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про скасування права власності на квартиру в частині незаконної приватизації кімнати площею 17.7 кв.м та визнання за позивачем права власності на кімнату.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Шевченківського районного суду від 12.04.2007 року відмовлено у позові ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 до виконавчого комітету Львівської міської ради, Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_8 ,  ОСОБА_1 , про визнання рішення Шевченківського райвиконкому та ордеру частково недійсним. Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 складався з двох однокімнатних квартир, рішенням виконкому №134 від 13.05.1980 року ОСОБА_6 закріплено квартиру АДРЕСА_2 (одна кімната 18,5 кв.м), а ОСОБА_9 — квартиру АДРЕСА_3 (дві кімнати загальною площею 30,4 кв.м), ордери видані 21.08.1980 року. Спірна кімната площею 17,7 кв.м відносилася до складу квартири АДРЕСА_3 та ОСОБА_6 не надавалася. Судом встановлено, що під час ремонту позивачі самовільно приєднали кімнату 17,7 кв.м до квартири АДРЕСА_2 без згоди наймодавця та дозволу виконкому, належних доказів законності перепланування ними не надано. Експертизою підтверджено, що спірна кімната була передбачена для закріплення за ОСОБА_9 . Вважає, що самовільне перепланування не породжує прав на спірне приміщення. Відповідно до ст. 387 ЦК України ОСОБА_1 має право витребувати майно від особи, яка незаконно ним заволоділа, та просить скасувати право власності відповідачів, посилаючись на відсутність правових підстав їх вселення у спірну кімнату.
З наведених підстав просить скасувати право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 в частині незаконної приватизації кімнати площею 17,7 м.кв., що була надана ОСОБА_9 згідно ордеру та визнати за позивачем право власності на кімнату площею 17,7 м.кв., що була надана ОСОБА_9 згідно ордеру та яку незаконно приватизували відповідачі.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 21 серпня 2025 року відмовлено у задоволенні позовної заяви адвоката Крета Олега Ігоровича, який представляє інтереси ОСОБА_1 до Львівської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про скасування права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 в частині незаконної приватизації кімнати площею 17,7 м.кв., що була надана ОСОБА_9 згідно ордеру, та визнання за позивачем права власності на кімнату площею 17,7 м.кв., що була надана ОСОБА_9 згідно ордеру, яку незаконно приватизували відповідачі.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 26 вересня 2025 року задоволено заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі №466/5515/24 за позовом адвоката Крета Олега Ігоровича, який представляє інтереси ОСОБА_1 до Львівської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про скасування права власності на квартиру.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 4000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення та додаткове суду оскаржив  ОСОБА_1 ,в апеляційних скаргах покликається на те, що рішення суду є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що ОСОБА_6 самовільно перепланував та приєднав кімнату площею 17.7 кв.м. до квартири АДРЕСА_5 , що встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 квітня 2007 року. Самовільні перебудови, перепланування та приєднання житла не є правовими підставами та не породжують будь-яких прав сім`ї Коляди на користування кімнатою площею 17.7 кв.м. Такий висновок суду повністю узгоджується з документами та рішенням адміністрації і профкому РБУ, котре проводило капітальний ремонт і не включило спірну кімнату до приміщень квартири АДРЕСА_2 . Після самовільного перепланування будинку ОСОБА_6 з сім?єю, крім приміщення загальною площею 57.2 кв.м, самовільно зайняв спірну кімнату площею 17.7 кв.м. Кімната площею 17,7 м.кв. у квартирі АДРЕСА_3 за адресою 79019, АДРЕСА_1 набута ОСОБА_9 законно на підставі ордеру. Відповідачі не могли здійснювати приватизацію чи набувати права власності на спірну кімнату без будь-яких правових підстав, оскільки право на володіння та користування цією кімнатою належить позивачу. Вважає, що право власності відповідачів слід скасувати через відсутність правових підстав їх вселення в спірну кімнату, яка була надана кімната була виділена сімї ОСОБА_9 
З наведених підстав просить рішення суду частково скасувати та ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким скасувати право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 в частині незаконної приватизації кімнати площею 17,7 м.кв., що була надана ОСОБА_9 згідно ордеру.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду від 26 вересня 2025 року апелянт покликається на те, що розрахунок витрат на правничу допомогу адвоката від 18.08.2025р. не відповідає умовам Договору про надання правничої допомоги від 08.12.2024р., укладеного між ОСОБА_10 та адвокатом Жаровським К.К. В акті також не конкретизовано дати судових засідань, в яких брав участь адвокат Жаровський К.К. В реєстрі адвокатів міститься інформація про зупинення або припинення права на заняття адвокатською діяльністю, у профілі ОСОБА_11 зазначено, що право на заняття адвокатською діяльністю зупинено згідно п. 3 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» з 21.02.2025 по 21.03.2025 на підставі рішення ВКДКА №ІІ-018/2025 від 21.02.2025 року, яким внесено зміни в частині застосування дисциплінарного стягнення рішення дисциплінарної палати КДКА Івано-Франківської області від 27.11.2024 року. Отже, стягнення судових витрат на правничу допомогу у зазначений період є неправомірним, оскільки адвокат не мав права брати участь у судових засіданнях та надавати правничу допомогу. Окрім того, у матеріалах справи відсутні докази перерахунку коштів на банківський рахунок адвоката, що викликає сумніви у достовірності понесених витрат клієнтом. Просить скасувати додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 26 вересня 2025р. та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_12 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 – ОСОБА_11 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що апелянт просить оскаржуване рішення суду частково скасувати та ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким скасувати право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 в частині незаконної приватизації кімнати площею 17,7 м.кв., що була надана ОСОБА_9 згідно ордеру, а відтак законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на кімнату площею 17.7 кв.м, що була надана ОСОБА_9 згідно ордеру та яку незаконно приватизували відповідачі, судом апеляційної інстанції не перевіряється. 
Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , підписаної представником ОСОБА_13 , позивач просив скасувати право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 в частині незаконної приватизації кімнати площею 17,7 м.кв., що була надана ОСОБА_9 згідно ордеру та визнати за позивачем право власності на кімнату площею 17,7 м.кв., що була надана ОСОБА_9 згідно ордеру та яку незаконно приватизували відповідачі.
В обґрунтування позовних вимог у позовній заяві посилається на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 квітня 2007 року по справі №2п-103/2007 та встановлені у ньому обставини, а також на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 24 серпня 2023 року у справі №456/5027/19, на відповідь Львівської міської ради від 25.06.2013 року, на рішення від 13.02.1979 року №76 «Про передачу РБУ по поточному ремонту житлового фонду Львівського міськжитлоуправління будинку АДРЕСА_1 », фактично цитуючи в позовній заяві їх зміст. 
Вважаючи, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 квітня 2007 року встановлено обставини незаконного приєднання відповідачами до квартири АДРЕСА_6 кімнати площею 17.7 кв.м, позивач просить у даній справі скасувати право власності на квартиру АДРЕСА_6 в частині незаконної приватизації кімнати площею 17.7 кв.м, що була надана ОСОБА_9 згідно ордеру. 
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2008 року у справі №2-187/2008р відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_8 , ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; Виконавчого комітету Львівської міської ради, Шевченківської рай адміністрації м. Львова, РБУ Львівського міськжитлуправління, ЛОКП «БТІ та ЕО» про визнання недійсним розпорядження про приватизацію квартири АДРЕСА_6 , свідоцтва про право власності на вказану квартиру, реєстраційного посвідчення на вказану квартиру, усунення перешкод та виселення, стягнення моральної шкоди, а також відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_8 , ОСОБА_1 ; виконкому Львівської міської ради, Шевченківської районної адміністрації м. Львова про визнання недійсним розпорядження, свідоцтва про право власності на квартиру та ордеру частково недійсним. 
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 квітня 2009 року, апеляційну скаргу ОСОБА_8 , ОСОБА_1 відхилено, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2008 року залишено без змін.
Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який аналізуючи рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 24 грудня 2008 року у справі №2-187/2008 дійшов висновку про те, що квартира АДРЕСА_6 була передана сім`ї ОСОБА_14 у приватну власність на підставі розпорядження Львівської міської ради №114 від 24.02.1997 року та їй було видано відповідне свідоцтво про право власності на квартиру в цілому. Позивач ОСОБА_1 просив визнати недійсним вказане розпорядження в частині передачі у власність кімнати площею, 17.7 кв.м., яка на думку позивача, має належати до квартири АДРЕСА_3 , що перебуває у їх користуванні, однак судом відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним розпорядження про приватизацію квартир АДРЕСА_6 , свідоцтва про право власності на вказану квартиру та реєстраційного посвідчення на вказану квартиру, усунення перешкод та виселення, не вбачаючи порушень чинного законодавства про передачі квартири АДРЕСА_2 у приватну власність сім`ї Коляди та вважаючи, що кімната площею 17.7 кв.м. була складовою частиною квартири АДРЕСА_2 , яка надавалась сім`ї ОСОБА_14 і перебувала у їх користуванні з 1980 року.
Тобто, розпорядження органу приватизації про передачу квартири АДРЕСА_6 , складовою частиною якої є кімната площею 17.7 кв.м., є чинним, суд не вбачав підстав для визнання його незаконним та скасування.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження свої вимог про скасування права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 в частині незаконної приватизації кімнати площею 17,7 м.кв. та визнання за позивачем права власності на кімнату площею 17,7 м.кв., а відтак вважав, що позовні вимоги є безпідставними. 
Як вбачається з матеріалів цієї справи, на підтвердження обставин, зазначених у позовній заяві, до позовної заяви позивачем долучено:
довідку з місця проживання про склад сім`ї і прописку №2180 від 10.06.2013 року, з якої вбачається, що квартира АДРЕСА_7 складається з двох кімнат житловою площею 30.4 кв.м, загальна площа квартири 36.7 кв.м;
корінець ордера, виданого ОСОБА_9 на зайняття 2- х кімнатної квартири загальною площею 30.4 кв.м по АДРЕСА_1 , ордер видано на підставі рішення виконкому Шевченківської районної ради депутатів трудящих у м. Львові від 13 жовтня 1980 року №34;
рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради депутатів трудящих у м. Львові №76 «Про передачу РБУ по поточному ремонту житлового фонду Львівського міськжитлоуправілння будинку АДРЕСА_1 »; 
відповідь департаменту «Адміністрація міського голови» Львівської міської ради; 
рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів №134 від травня 1980 року «Про надання житлової площі»; 
рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 квітня 2007 року. 
Як вбачається з позовної заяви, позивач просить скасувати право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 в частині незаконної приватизації кімнати площею 17,7 м.кв., що була надана ОСОБА_9 згідно ордеру.
Разом з тим, пред`явивши таку позовну вимогу, позивач не долучив до матеріалів справи правовстановлюючий документ на підтвердження права власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_8 , не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що спірна кімната площею 17.7 кв.м набута у власність відповідачами внаслідок її приватизації.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач на підтвердження зазначених обставин посилався лише на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 квітня 2007 року, яким, як зазначає позивач встановлено незаконність приєднання кімнати площею 17.7 кв.м до квартири АДРЕСА_8 . 
Розпорядження районної адміністрації від 20.02.1997 року №161 та відповідно свідоцтво про право власності від 24.02.2997 року № НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_8 загальною площею 124.6 кв.м з коморою у підвалі площею 42.8 кв.м позивачем до позовної заяви не долучено, з клопотанням про витребовування таких позивач до суду не звертався. 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З`ясувавши обставини справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши надані позивачем у справі докази, суд дійшов до обгрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 вересня 2025 року задоволено заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про ухвалення додаткового рішення, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 4000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно з положеннями ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Як передбачено ч. 4 та 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно із ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, п. 269).
Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Жаровським К.К. надано суду: ордер №1241342 про надання правничої правової допомоги Коляді Р.І.; договір про надання правничої допомоги №174/24 від 08.12.2024 року, укладений між адвокатом Жаровським К.К. та ОСОБА_3 , а також розрахунок витрат на правничу допомогу адвоката від 18.08.2025 року та акт №5/24 на суму 4000,00 грн.
Згідно із розрахунком витрат на правничу допомогу адвоката від 18.08.2025 року та актом №5/24 за договором про надання правничої допомоги, загальна вартість наданої адвокатом Жаровським К.К. правової допомоги становить 4000,00грн. 
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява N 19336/04, § 268)).
З огляду на вищенаведене, зважаючи на вимоги щодо розумності розміру судових витрат на правову допомогу, а також їх необхідності та обґрунтованості розміру таких, зважаючи на розмір фактично сплачених коштів за надання правової допомоги, а також беручи до уваги фінансовий стан обох сторін, колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром правничої допомоги та стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000, 00 грн., що відповідатиме критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду та додаткове рішення суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційні скарги  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 серпня 2025 рокута на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 вересня 2025 року- залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 21 серпня 2025 рокута додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 26 вересня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
У зв`язку з перебуванням суддів у відпустці повна постанова складена 08 червня 2026 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк