ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 травня 2026 року
м. Київ

справа № 676/959/23
провадження № 61-7210св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 січня 2024 року у складі судді Шевцової Л. М. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 09 квітня 2024 року у складі колегії суддів Грох Л. М., Янчук Т. О., Ярмолюка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 
про стягнення боргу за договором позики.

Позов мотивовано тим, що 20 червня 2019 року ОСОБА_1 в присутності свідків передав ОСОБА_2 на його прохання 315 000,00 грн, які останній зобов`язався повернути до 20 червня 2020 року. 
Також 10 серпня 2020 року у присутності свідків ОСОБА_1 передав 
ОСОБА_2 на його прохання 20 000,00 доларів США, які той зобов`язався повернути до 10 серпня 2021 року. Вказане підтверджуються розписками, підписаними власноручно ОСОБА_2 .

Вказував, що станом на 07 лютого 2023 року відповідач отримані кошти не повернув. На неодноразові прохання позивача повернути борг ОСОБА_2 не реагував, почав уникати зустрічей з ОСОБА_1 , змінив номер телефону.

У зв`язку із несвоєчасним погашенням боргу позивач набув право на стягнення 3 % річних від простроченої суми та інфляційних втрат.

На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 315 000,00 грн заборгованості за договором позики від 20 червня 2019 року, 249 18,74 грн - 3 % річних від простроченої суми, 136 558,04 грн - інфляційних втрат, 20 000,00 доларів США за договором позики від 10 серпня 2020 року і 989,09 доларів США - 3 % річних від простроченої суми.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області рішенням 
від 29 січня 2024 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 09 квітня 2024 року, позов ОСОБА_1 задовольнив.

Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 315 000,00 грн заборгованості за договором позики від 20 червня 2019 року, 3 % річних в сумі 24 918,74 грн та інфляційні втрати в сумі 136 558,04 грн, а всього 476 476,78 грн. Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 000,00 доларів США заборгованості за договором позики від 10 серпня 2020 року, та 3% річних у сумі 989,09 доларів США.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору в розмірі 12 440,19 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, керувався доведеності факту укладення між сторонами договорів позики та передачі позивачем у борг відповідачу 315 000,00 грн та 20 000,00 доларів США, невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договорами позики щодо повернення боргу, що підтверджено наданими позивачем оригіналами розписок, тому наявний борг, 3 % річних та інфляційні втрати підлягають стягненню з нього на користь позивача.
Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 січня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 09 квітня 2020 року, уточнивши вимоги якої, просив скасувати рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 січня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 09 квітня 2024 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України, зокрема зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки доказам, що надані стороною відповідача в обґрунтування своїх заперечень на позовну заяву, які мають значення для правильного вирішення справи.

Вказує, що суд першої інстанції у порушення вимог статей 90, 91 ЦПК України необґрунтовано відхилив клопотання представника відповідача про допит свідка ОСОБА_4 , яка є співвласником будинку відповідача та довгий час проживає з ним. Суди не сприяли всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів, переконує що власноручно не писав тексту розписок, відповідач для підтвердження вказаної обставини двічі заявляв клопотання щодо проведення експертизи, однак суд першої інстанції безпідставно відмовив у проведенні експертизи. 

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 30 липня 2024 року колегією суддів у складі Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою, витребував матеріали справи із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 4 частини другої статті 
389 ЦПК України.

У березні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 жовтня 2025 року у зв`язку з відставкою судді Верховного Суду Олійник А. С. визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловська І. М.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 квітня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Доводи відзиву на касаційну скаргу 

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 20 червня 2019 року ОСОБА_1 у присутності свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7 передав ОСОБА_2 315 000,00 грн, які 
ОСОБА_2 зобов`язався повернути до 20 червня 2020 року, що підтверджується оригіналом розписки, яка міститься в матеріалах справи.

10 серпня 2020 року у присутності свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7 ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 20 000,00 доларів США, які той зобов`язався повернути до 10 серпня 2021 року, що підтверджується оригіналом розписки, приєднаної до матеріалів справи.

Станом на 07 лютого 2023 року відповідач отримані кошти позивачу не повернув.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Висновки суду першої інстанції, з якими погодився апеляційний суд, про визначення суми боргу, 3 % річних та інфляційних збитків учасниками справи в касаційному порядку не оскаржені, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України справа в цій частині Верховним Судом не переглядається.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають з огляду на таке.

За вимогами частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. 

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України). 

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин 
за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, 
на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 та підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 
а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів 
не встановлений договором або законом.

Колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникли правовідносини за договорами позики грошових коштів, боргові розписки містять усі визначені законом (істотні) умови договору позики та в них чітко зазначено як про отримання ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 315 000,00 грн 20 червня 2019 року, 20 000,00 доларів США 10 серпня 2020 року, так і про обов`язок та строк останнього щодо їх повернення, який погоджено сторонами, а саме 20 червня 2020 року та 10 серпня 2021 року відповідно.

Щодо доводів касаційної скарги 

У касаційній скарзі заявник вказує, що суд першої інстанції в порушення вимог статей 90, 91 ЦПК України необґрунтовано відхилив клопотання представника відповідача про допит свідка ОСОБА_4 , яка є співвласником будинку відповідача та довгий час проживає з ним.

З матеріалів справи відомо, що Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області ухвалою від 28 лютого 2023 року відкрив провадження у справі та призначив підготовче судове засідання в залі суду на 13 березня 2023 року о 15 год.

22 березня 2023 року відповідач скористався процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву.

Згідно з протоколом підготовчого засідання Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2023 року представник відповідача заявив клопотання про витребування оригіналів розписок, призначення експертизи та допит свідків, яке було протокольною ухвалою суду повернуто для уточнення.

У підготовчому засіданні Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 серпня 2023 року представником позивача було долучено оригінали розписок (а. с. 102-103, т. 1). У цьому ж підготовчому засіданні суд задовольнив клопотання представника відповідача про допит свідка ОСОБА_4 та головуючим суддею поставлено на обговорення питання про закриття підготовчого засідання і призначення справи до судового розгляду, проти чого представник відповідача ОСОБА_8 не заперечував (а. с. 104, т. 1).

Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області ухвалою 
від 24 серпня 2023 року закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду.

В мотивувальній частині цієї ухвали Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області зазначив, що у ході підготовки справи до судового розгляду проведено наступні дії: з`ясовано доводи представника позивача ОСОБА_9 , якими він буде обґрунтовувати заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 , проти закриття підготовчого судового засідання не заперечує, крім того, заявив клопотання про виклик свідків; заслухано пояснення представника відповідача ОСОБА_8 , якими він буде заперечувати проти заявлених позовних вимог, не заперечує проти закриття підготовчого засідання та про виклик свідків у судове засідання; задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_9 про приєднання оригіналів розписок про отримання коштів ОСОБА_2 до матеріалів справи та виклик свідків; вивчено позовну заяву та додатки до неї.

В судовому засіданні від 23 жовтня 2023 року були допитані свідки зі сторони позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 

26 січня 2024 року представник відповідача звернувся з додатковим клопотанням про дослідження доказів, в якому зокрема просив провести судову почеркознавчої експертизу, на вирішення якої поставити наступні запитання: 1) чи виконано рукописний текст на розписках, датованих 20 червня 2019 року та 10 серпня 2020 року ОСОБА_10 .? 2) чи виконано рукописний текст на вказаних розписках в один і той же час чи з проміжком часу майже в один рік? 3) чи можна зробити висновок про абсолютну ідентичність аркушів паперу, на яких виконано рукописний текст? 4) чи всі фрагменти вказаних розписок виконані однією і тією ж особою?

Також представник відповідача вказав, що у попередніх судових засіданнях заявляв клопотання про допит в якості свідка ОСОБА_4 . У зв`язку з тим, що ОСОБА_4 певний час проживає за кордоном, а тому під час її чергового приїзду в Україну ним було отримано пояснення свідка, яке представник відповідача просить долучити до матеріалів справи.

За наведених обставин доводи заявника про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання представника відповідача про допит свідка ОСОБА_4 не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.

Крім того, колегія суддів не бере до уваги доводи заявника про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у проведенні експертизи.

Відповідно до частини першої, пункту 8 частини другої статті 197 ЦПК України, підготовче засідання проводиться судом з повідомленням учасників справи. 
У підготовчому засіданні суд вирішує питання про призначення експертизи, виклик у судове засідання експертів, свідків, залучення перекладача, спеціаліста.

За обставин цієї справи представник відповідача звернувся з клопотанням про призначення експертизи після закінчення підготовчого засідання, тому Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області ухвалою від 26 січня 2024 року правомірно відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 про призначення судової почеркознавчої експертизи, з урахуванням тієї обставини, що відповідач не заперечував проти того, що підпис на розписках ним проставлено власноручно.

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції.

Оскільки суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, 
а порушень норм процесуального права Верховний Суд не встановив, апеляційний суд переглянув справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягає залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду без змін. 

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області 
від 29 січня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 09 квітня 2024 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді 	В. В. Сердюк   	
	О. М. Осіян  	
	Н. Ю. Сакара