РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

м. Вінниця
26 червня 2026 р.  Справа № 640/25701/21

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі – позивач) з позовом до Служби безпеки України (далі – відповідач) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, в якому просив:
- визнати протиправною відмову Служби безпеки України надати інформацію щодо максимального розміру додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат тощо), який може встановлюватися за посадою начальника відділу Управління забезпечення спеціального оперативного обліку СБУ (у разі ліквідації такої посади – за аналогічною), починаючи з 05.03.2019;
- зобов`язати Службу безпеки України видати позивачу довідку для перерахунку пенсії із зазначенням максимального розміру додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат тощо), який може встановлюватися за посадою начальника відділу Управління забезпечення спеціального оперативного обліку СБУ, починаючи з 05.03.2019.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.09.2021 позовну заяву залишено без руху.
21.09.2021 представником позивача подано заяву про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.10.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 
21.10.2021 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому заперечує щодо задоволення даного позову.
08.11.2021 представником позивача подано додаткові докази, а саме, лист фінансово-економічного управління СБУ від 01.11.2021 321/3/1-М-97/5, в якому відображена інформація стосовно розмірів додаткових видів грошового забезпечення за посадою начальника відділу на день звільнення ОСОБА_1 .
В подальшому, Законом України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 № 2825-IX (зі змінами, внесеними згідно із Законом № 3863-IX від 16.07.2024) постановлено ліквідувати Окружний адміністративний суд міста Києва, утворити Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві; територіальна юрисдикція Київського міського окружного адміністративного суду поширюється на місто Київ.
Станом на день набрання чинності Законом № 2825-IX, дану адміністративну справу Окружним адміністративним судом міста Києва не було розглянуто.
На виконання вимог Закону № 3863-ІХ наказом ДСА України від 16 вересня 2024 року № 399 затверджено Порядок передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, згідно якого дану справу було направлено до Вінницького окружного адміністративного суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2025 року, вказану справу передано для розгляду судді Вінницького окружного адміністративного суду Віятик Н.В.
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 11.03.2025 року дану справу прийнято до свого провадження та надано учасникам справи строк для надання письмових пояснень.
Відповідач проти позову заперечував, у відзиві зазначив, що на виконання вимог Постанови №704 в СБУ розроблено та видано Інструкцію про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України (затверджено наказом Центрального управління СБУ від 10.04.2018 № 515/ДСК, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.04.2018 за № 512/31964, далі Інструкція-515), якою передбачено порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям. Розмір грошового забезпечення військовослужбовця СБУ є індивідуальним і може відрізнятися навіть за аналогічними (відповідними) військовими посадами. Надбавки пов`язані з особливостями проходження служби та преміювання, встановлення та зміна розміру яких обумовлює, виникнення у Позивача права на перерахунок пенсії є щомісячними додатковими видами грошового забезпечення, які є складовими грошового забезпечення, з якого обраховується та (або) перераховується пенсія, призначена за Законом № 2262-ХІІ, разом з тим преміювання військовослужбовця СБУ заздалегідь не є фіксованим, а здебільшого залежить від особистого внеску в загальні результати служби у межах фонду преміювання. Таким чином, право на перерахунок пенсії із грошового забезпечення визначеного станом на 05.03.2019, у Позивача виникло саме з 01.04.2019, в силу положень ч. 2 ст. 51 Закону № 2262-ХІІ.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Вивчивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
15.04.2021 позивач звернувся до відповідача з проханням надати довідку щодо надання відомостей про фактично нараховані розміри (у відсотках) щомісячних додаткових видів грошового забезпечення за посадою, яку останньою обіймав позивач під час проходження служби в СБУ.
Листом від 23.04.2021 №21/3/2-Ф-1-П/87 відповідач повідомив, що граничні розміри окремих додаткових видів грошового забезпечення та премії військовослужбовців СБ України встановлюються (підвищуються, зменшуються чи взагалі скасовуються) кожному військовослужбовцю індивідуально наказом відповідного керівника на підставі мотивованих рапортів керівників функціональних (структурних) підрозділів залежно від якості, складності, обсягу та важливості виконуваних обов`язків за посадою, напряму діяльності відповідних підрозділів системи СБ України в межах видатків, затверджених на грошове забезпечення у кошторисі СБ України на відповідний бюджетний рік. Розмір грошового забезпечення є індивідуальним і може відрізнятися навіть за аналогічними (відповідними) військовими посадами.
Оскільки запитувана інформація не відноситься до публічної інформації, надання її відповідно до Закону не вбачається за можливе. 
Водночас, за посадою начальника відділу Управління забезпечення спеціального оперативного обліку СБУ, станом на 05.03.2019 преміювання здійснювалось у розмірі не менше як 10 відсотків посадового окладу.
В подальшому, подано адвокатський запит в інтересах позивача до відповідача, в якому адвокат просив надати наступну інформацію:
1. Яким внутрішньовідомчим актом СБУ регулюється питання встановлення розміру щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, премій тощо)?
2. Вкажіть з посиланням на пункти відповідного внутрішньовідомчого акту СБУ максимальний розмір додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати тощо), який може встановлюватися за посадою начальника відділу Управління забезпечення спеціального оперативного обліку СБУ (у разі ліквідації такої посади – за аналогічною), починаючи з 05.03.2019.
3. Вкажіть з посиланням на пункти відповідного внутрішньовідомчого акту СБУ максимальний розмір премії, який міг бути встановлений за посадою начальника відділу Управління забезпечення спеціального оперативного обліку СБУ (у разі ліквідації такої посади – за аналогічною), станом на 05.03.2019.
Листом від 08.06.2021 №21/3/1-М-52/5 фінансово-економічне управління Служби безпеки України розглянувши адвокатський запит повідомило, що для військовослужбовців СБ України виплата грошового забезпечення з 01 березня 2018 року здійснюється на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (далі – Постанова № 704). На виконання вимог Постанови № 704 в СБ України видано Інструкцію про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України, затверджену наказом ЦУ СБУ від 10 квітня 2018 № 515/ДСК та зареєстровану в Міністерстві юстиції України 25 квітня 2018 за № 512/31964 (далі – Інструкція-515), якою передбачено порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення. 
Відповідно до вимог Інструкції-515 конкретні розміри окремих додаткових видів грошового забезпечення та премії військовослужбовцям СБ України встановлюються (підвищуються, зменшуються чи взагалі скасовуються) кожному військовослужбовцю індивідуально наказом відповідного керівника на підставі рапортів начальників структурних підрозділів залежно від напряму діяльності підрозділу, значних результатів в оперативно-службовій діяльності та в межах фонду грошового забезпечення, затвердженого у кошторисах підрозділів Центрального управління, Штабу АТЦ, регіональних органів, закладів та установ СБУ України.
Розмір грошового забезпечення, в тому числі і додаткових видів грошового забезпечення, є індивідуальним і може відрізнятися навіть за аналогічними (відповідними) військовими посадами. 
Щодо надання інформації про максимальні розміри додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат та преміювання), зазначено, що вказана інформація відноситься до службової інформації, доступ до якої обмежено відповідно до статей 20 та 21 Закону України "Про інформацію". Згідно з нормами статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у разі якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом (конфіденційна, службова та таємна). 
На підставі викладеного, з метою дотримання принципів відкритості та прозорості в діяльності СБ України, надано той об`єм інформації, який не становить шкоду інтересам національної безпеки та оборони України. 
Оскільки Інструкція-515 має гриф обмеження доступу "Для службового користування", а запитувана інформація стосується не лише особисто Вас, а й інших військовослужбовців (які станом на теперішній час проходять військову службу), тому надати запитувану інформацію можливо лише у встановленому чинним законодавством порядку.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується такими мотивами.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами ч. 2 ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір, а згідно з ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Суспільні відносини з приводу розгляду та вирішення звернень громадян, а також обігу наданої у відповідь на такі звернення інформації унормовані, насамперед, приписами Закону України «Про інформацію», Закону України «Про розгляд звернень громадян», Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Так, згідно зі ст. 5 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 за № 2657-XII (далі за текстом - Закон № 2657-XII) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Статтею 20 Закону № 2657-XII визначено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначається Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 за № 2939-VI (далі за текстом - Закон № 2939-VI).
При цьому, приписи перелічених вище законів одночасно регламентують і суспільні відносини з обігу інформації.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 1 Закону № 2939-VI, публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Частиною першою статті 2 Закону № 2939-VI встановлено, що метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.
Згідно з статтею 12 Закону № 2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов`язані: 1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
За приписами ч. 2 ст. 19 Закону № 2939-VI запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Згідно з ч. 1, 4 ст. 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження.
Статтею 21 Закону № 2657-ХІІ визначено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація (частина перша). Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом (частина друга).
Аналогічні за змістом положення містяться і у ч.1 ст.6 Закону №2939-VI.
Окремо суд зауважує, що відмінність правової категорії "інформація" від правової категорії "документ" зумовлює необхідність виокремлення з загального обсягу інформації конкретного документа окремої частини стосовно інформації з обмеженим доступом та окремої частини стосовно інформації з іншим режимом обігу та надання для ознайомлення інформація, доступ до якої не обмежений (ч. 8 ст. 6 Закону № 2939-VI).
Окрім того, ст. 10-1 Закону №2939-VI не виключає випадку правомірного надання інформації про персональні дані у знеособленій формі.
Частиною 2 ст.6 Закону №2939-VI передбачено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Звідси слідує, що юридично значимими факторами у процедурі обігу інформації (тобто критеріями запровадження обмежень) є: 1) публічний інтерес у забезпеченні недоторканності інформації (національна безпека, територіальна цілісність, громадський порядок, запобігання заворушенням, запобігання кримінальним правопорушенням, охорона здоров`я населення, захист репутації, збереження конфіденційності, авторитет правосуддя, неупередженість правосуддя); 2) рівень загрози реального настання ймовірної шкоди та межа істотності ймовірної шкоди; 3) баланс між наслідками ситуації/випадку нерозголошення інформації та наслідками ситуації/випадку поширення інформації в аспекті значення інформації для суспільства.
Тобто запровадження обмеження доступу до конкретної інформації (у тому числі і за окресленою ч. 5 ст. 6 Закону №2939-VI категорією) повинно відбуватись за обов`язкового дотримання умов ч. 2 ст. 6 Закону №2939-VI та з урахуванням фізичної змоги надання інформації у знеособленій формі та у частині документа.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.
Аналіз положень Закону України від 13.01.2011 за №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" (далі за текстом - Закон №2939-VI) засвідчує існування підстав для виокремлення таких ознак конфіденційної інформації: встановлювати конфіденційність публічної інформації та визначати порядок її поширення можуть лише фізичні та юридичні особи; суб`єкти владних повноважень не наділені правом відносити інформацію до конфіденційної; публічна інформація не може бути віднесена до конфіденційної у випадках, визначених Законом (ч.ч. 1, 2 ст. 13 Закону № 2939-VI); у випадках, встановлених законодавством, може не бути обмежено доступ до визначеної інформації, в тому числі й конфіденційної (ч. 5 ст. 6 Закону № 2939-VI).
Отже, можливість віднесення публічної інформації до конфіденційної не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до такої публічної інформації.
Запровадження обмеження доступу до конкретної публічної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 ч.2 ст.6 Закону № 2939-VI - так званого "трискладового тесту".
Суд звертає увагу, що положення ч.2 ст.6 Закону № 2939-VI передбачають вимоги до обмеження доступу до публічної інформації, а не підстави для надання такого доступу, адже ст.1 Закону № 2939-VI запроваджена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженою лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі згаданого вище "трискладового тесту".
Відтак, тягар доведення легітимності обмеження доступу до публічної інформації покладається саме на розпорядника публічної інформації.
За таких умов, відмова у наданні інформації може бути кваліфікована у якості правомірної та обґрунтованої у разі, якщо розпорядником у листі-відповіді зазначено, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.
У силу правових висновків постанов Верховного Суду від 18.07.2019р. у справі №554/11837/14-а, від 17.02.2020р. у справі №826/8891/16 та опосередковано постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019р. у справі №9901/249/19 відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових так званого трискладового тесту означає, що відмова у доступі до публічної інформації набуває ознак необґрунтованої.
Окрім того, при вирішенні спору по суті суд враховує, що 01.12.2020 набрала чинність Конвенція Ради Європи про доступ до офіційних документів (ратифіковано Україною із заявами Законом № 631-IX від 20.05.2020), у відповідності до частини 1 статті 2 якої кожна Сторона гарантує право кожному, без дискримінації за будь-якою ознакою, на доступ, за вимогою, до офіційних документів, що знаходяться в розпорядженні державних органів (далі - Конвенція Ради Європи).
Згідно із частиною 2 статті 2 Конвенції Ради Європи кожна Сторона вживає необхідних заходів у своєму національному законодавстві для впровадження положень щодо доступу до офіційних документів, передбачених цією Конвенцією.
Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції Ради Європи кожна Сторона може обмежувати право доступу до офіційних документів. Обмеження повинні бути чітко встановлені у законі, бути необхідними у демократичному суспільстві і бути пропорційними цілям захисту: a. національної безпеки, оборони та міжнародних відносин; b. громадської безпеки; c. попередження, розслідування та судового переслідування кримінальної діяльності; d. дисциплінарного розслідування; e. перевірки, контролю та нагляду з боку державних органів; f. приватного життя та інших законних приватних інтересів; g. комерційних та інших економічних інтересів; h. економічної, монетарної політики і політики обмінного курсу держави; і. рівності сторін у судовому провадженні та ефективного здійснення правосуддя; j. навколишнього середовища, або k. обговорень всередині державного органу або між такими органами стосовно вивчення питання.
Держави, яких це стосується, під час підписання або депонування ратифікаційної грамоти, документа про прийняття, затвердження або приєднання, у заяві на ім`я Генерального секретаря Ради Європи можуть заявити, що листування з правлячою сім`єю та її двором або главою держави може також бути включено до можливих обмежень.
У доступі до інформації, що міститься в офіційному документі, може бути відмовлено у разі, якщо її розголошення завдасть або ймовірно може завдати шкоди хоча б одному з інтересів, перелічених у пункті 1, якщо тільки відсутній переважаючий суспільний інтерес в оприлюднені такої інформації.
Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що управлінське волевиявлення розпорядника публічної інформації у формі відмови у доступі до публічної інформації має ґрунтуватись на наслідках застосування так званого "трискладового тесту" та повинно бути умотивовано критеріями обмеження публічної інформації за ст.6 Закону №2939-VI і за ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції Ради Європи про доступ до офіційних документів (ратифіковано Україною із заявами Законом України від 20.05.2020р. №631-IX).
При цьому, у відповідності до положень ч.4 ст.6 Закону №2939-VI, саме до повноважень розпорядника інформації належить встановлення наявності чи відсутності підстав для обмеження у доступі до інформації.
Крім того, суд ураховує, що обґрунтування обмеження доступу до публічної інформації є первинно дискреційними повноваженнями органу публічної адміністрації як розпорядника інформації і поглинається свободою адміністративного розсуду органу публічної адміністрації (яка між тим не може набувати ознак абсолютної безмежності та свавілля).
Суд зважає, що за правовим характером запитувана заявником публічна інформація стосується використання бюджетних коштів для оплати праці публічних службовців.
У силу спеціального застереження ч.5 ст.6 Закону №2939-VI не може бути обмежено, зокрема, доступ до інформації про здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який спосіб (крім випадків, обумовлених Законом України "Про державну таємницю", ч.2 ст.23 Закону України "Про основи національного спротиву").
Існування таких випадків у межах спірних правовідносин судом не виявлено.
Стосовно правових наслідків дії правового режиму воєнного стану, суд зазначає, що згідно зі ст. 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Положення ст.40 Конституції України стосуються права направлення письмових звернень та права особистих звернень до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, які зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, а норми Закону №2939-VI фактично спрямовані на подальший розвиток положень ст. 40 Конституції України.
Однак положення Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 за №64/2022 не стосуються дії ст.40 Конституції України.
Окремо суд зауважує, що відповідач у листах взагалі не наводить обставин, за яких можна було б упевнитися, що надання (розголошення) запитуваної інформації може завдати істотної шкоди національним інтересам чи інтересам конкретного публічного службовця, а шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Суд зазначає, що згідно з ч.8 ст.6 Закону №2939-VI обмеженню у доступі підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.
Отже, у разі наявності у запитуваних документах конфіденційної інформації суб`єкт владних повноважень не позбавлений фізичної можливості надання копій запитуваних документів із застосуванням будь-якого прийнятно розумного технічного способу знеособлення інформації з документу.
Водночас відповідно до ч.2 ст.21 Закону №2939-VI інформація на запит надається безкоштовно. У разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк. Розмір фактичних витрат визначається відповідним розпорядником на копіювання та друк в межах граничних норм, установлених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо розпорядник інформації не встановив розміру плати за копіювання або друк, інформація надається безкоштовно.
Згідно з ч.4 ст.21 Закону №2939-VI при наданні особі інформації про неї та інформації, що становить суспільний інтерес, плата за копіювання та друк не стягується, крім випадків надання інформації у сфері реєстрації викидів та перенесення забруднювачів і відходів. Надання інформації у сфері реєстрації викидів та перенесення забруднювачів і відходів здійснюється в порядку, визначеному частинами першою - третьою цієї статті.
Матеріали справи не містять доказів поширення на спірні правовідносини приписів ч.4 ст.21 Закону №2939-VI.
Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.
За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.
У спірних правовідносинах за складеним запитом суб`єктом владних повноважень було вчинено відмову, оформлену письмовим листом.
Суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.
Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування новоствореного обов`язку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем - суб`єктом владних повноважень.
При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).
Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.
І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де вказано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.
У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.
Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.
Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи, суд доходить до переконання про те, що реально вчинене у спірних правовідносинах за складеним заявником запитом управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень у формі відмови у доступі до публічної інформації про використання бюджетних коштів на оплату праці публічних службовців за окремими видами грошового забезпечення згідно з постановою КМУ від 30.08.2017р. №704 вимогам ч.2 ст.19 Конституції України та вимогам ч.2 ст.2 КАС України не відповідає, оскільки не містить визначених національним законом України мотивів.
Тому реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень підлягає визнанню протиправним, а позовна вимога у цій частині підлягає задоволенню.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання видати довідку для перерахунку пенсії із зазначенням саме максимальних розмірів додаткових виплат, суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України, предметом судового захисту може бути лише те порушення прав, яке реально виникло на момент звернення до суду. 
Передумовою для позову про зобов`язання видати довідку для перерахунку пенсії є наявність факту відмови у її видачі за результатами розгляду відповідної заяви особи. 
Процедура видачі довідок регламентована Постановою КМУ від 13.02.2008 № 45. Підставою для її видачі уповноваженим органом СБУ є особиста заява пенсіонера встановленого зразка про видачу такої довідки. 
Як встановлено судом, позивач та його представник зверталися до відповідача виключно із запитами про надання інформації (відомостей) в порядку Закону «Про доступ до публічної інформації», але не зверталися із належною заявою про видачу оновленої довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії в порядку Порядку № 45. 
Адвокатський запит з проханням «оформити відповідь про розміри премій у вигляді довідки» за своєю правовою природою є формою реалізації права на інформацію, а не ініціюванням адміністративної процедури перерахунку пенсії. Суд не може підміняти собою державний орган та зобов`язувати його вчиняти дії, у здійсненні яких цей орган ще не відмовляв особі в межах належної процедури. 
З огляду на викладене, позовна вимога про зобов`язання видати довідку є передчасною та задоволенню не підлягає.
Водночас, обираючи спосіб захисту у спірній ситуації, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути запити про надання інформації, із урахуванням висновків суду.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, у визначений судом спосіб.
Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються. 
Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною відмову Служби безпеки України викладену в листах від 23.04.2021 № 21/3/2-Ф-1-П/87, від 08.06.2021 № 21/3/1-М-11/52/5 щодо ненадання інформації.
Зобов`язати Службу безпеки України повторно розглянути і вирішити по суті запити ОСОБА_1 з урахуванням висновків суду у даній справі.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
Відповідач: Служба безпеки України (вул. Володимирська, 33, м. Київ, 01034, код ЄДРПОУ 00034074)

Суддя Віятик Наталія Володимирівна