Номер провадження: 22-ц/813/3377/26 
Справа № 509/2822/25
Головуючий у першій інстанції Спічак В.О.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,
за участю секретаря – Скрипченко Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 листопада 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Таїровська селищна рада Одеського району Одеської області про стягнення безпідставно збережених грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
ОСОБА_1 звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом, у якому просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно збережені нею грошові кошти в сумі 424 261,80 гривень (чотириста двадцять чотири тисячі двісті шістдесят одна гривня 80 копійок) та витрати по сплаті судового збору у розмірі 4242,62 гривень.
Позовна заява вмотивована тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладений шлюб 19 вересня 1994 року. 
26 лютого 2018 року шлюб був розірваний заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області по справі 501/2385/17.
У 2017 році ОСОБА_4 почав проживати разом з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання ними на підставі договору №250 від 24.01.2017 була придбана квартира АДРЕСА_1 (будівельна адреса). В подальшому на підставі рішення 130 від 19 травня 2021 року будинку була присвоєна адреса АДРЕСА_2 рішення 490-VIII від 22.02.2022 року, після введення будинку до експлуатації новий помер квартири – 869). До теперішнього часу щодо спірної квартири не був отриманий акт приймання передачі та не було зареєстровано відповідне право власності в Державному реєстрі нерухомого майна відповідно до інформаційної довідки 397493001 від 02.10.2024 року. Позивач зазначає, що ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1 24.09.2024 року.
Позивачка у позовній заяві вказує, що дана квартира була придбана на ім`я відповідачки ОСОБА_2 , проте за грошові кошти, які фактично були сімейним бюджетом ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , так як сторони перебували в шлюбі до 26 червня 2018 року, і зазначені кошти сплачував особисто ОСОБА_4 . 
Зазначає, що ОСОБА_4 витратив з загального сімейного бюджету ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за період з 24.01.2017 року по 26.06.2018 рік суму в розмірі 848 523,6 гривень, з яких частка ОСОБА_1 складає половину, тобто 424 261,8 гривень, та яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 . Вказує, що обов`язки відповідачки повернути вищезазначені грошові кошти є кондикційними зобов`язаннями.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 листопада 2025 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Таїровська селищна рада Одеського району Одеської області, про стягнення безпідставно збережених грошових коштів відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга вмотивована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про відмову у задоволенні позовних вимог.

Сповіщення сторін.
Про судове засідання, призначене на 13 травня 2026 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи, однак у судове засідання не з`явились.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Повний текст судового рішення складено 25 травня 2026 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що 18 вересня 1994 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали шлюб, зареєстрований Старокозацькою сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 25, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_2 .
26 лютого 2018 року Іллічівським міським судом Одеської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано.
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 250 від 24.01.2017 ОСОБА_2 сплатила ОК «Україна» грошові кошти у сумі 45265,20 гривень, (у квитанції вказана підстава: будинок АДРЕСА_3 , дог. 250, АДРЕСА_4 ).
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 250 від 25.01.2017 ОСОБА_2 сплатила ОК «Україна» грошові кошти у сумі 45265,20 гривень, (у квитанції вказана підстава: будинок АДРЕСА_3 , дог. 250, АДРЕСА_4 ).
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 250 від 26.01.2017 ОСОБА_2 сплатила ОК «Україна» грошові кошти у сумі 45265,20 гривень, (у квитанції вказана підстава: будинок АДРЕСА_3 , дог. 250, АДРЕСА_4 ).
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 250 від 27.01.2017 ОСОБА_2 сплатила ОК «Україна» грошові кошти у сумі 45265,20 гривень, (у квитанції вказана підстава: будинок АДРЕСА_3 , дог. 250, АДРЕСА_4 ).
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 250 від 30.01.2017 ОСОБА_2 сплатила ОК «Україна» грошові кошти у сумі 45265,20 гривень, (у квитанції вказана підстава: будинок АДРЕСА_3 , дог. 250, АДРЕСА_4 ).
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 250 від 31.01.2017 ОСОБА_2 сплатила ОК «Україна» грошові кошти у сумі 45265,20 гривень, (у квитанції вказана підстава: будинок АДРЕСА_3 , дог. 250, АДРЕСА_4 ).
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 250 від 01.02.2017 ОСОБА_2 сплатила ОК «Україна» грошові кошти у сумі 45265,20 гривень, (у квитанції вказана підстава: будинок АДРЕСА_3 , дог. 250, АДРЕСА_4 ).
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 250 від 02.02.2017 ОСОБА_2 сплатила ОК «Україна» грошові кошти у сумі 45265,20 гривень, (у квитанції вказана підстава: будинок АДРЕСА_3 , дог. 250, АДРЕСА_4 ).
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 250 від 03.02.2017 ОСОБА_2 сплатила ОК «Україна» грошові кошти у сумі 45265,20 гривень, (у квитанції вказана підстава: будинок АДРЕСА_3 , дог. 250, АДРЕСА_4 ).
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 250 від 06.02.2017 ОСОБА_2 сплатила ОК «Україна» грошові кошти у сумі 45265,20 гривень, (у квитанції вказана підстава: будинок АДРЕСА_3 , дог. 250, АДРЕСА_4 ).
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 250 від 07.02.2017 ОСОБА_2 сплатила ОК «Україна» грошові кошти у сумі 45265,20 гривень, (у квитанції вказана підстава: будинок АДРЕСА_3 , дог. 250, АДРЕСА_4 ).
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 250 від 08.02.2017 ОСОБА_2 сплатила ОК «Україна» грошові кошти у сумі 45265,20 гривень, (у квитанції вказана підстава: будинок АДРЕСА_3 , дог. 250, АДРЕСА_4 ).
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 250 від 09.02.2017 ОСОБА_2 сплатила ОК «Україна» грошові кошти у сумі 45265,20 гривень, (у квитанції вказана підстава: будинок АДРЕСА_3 , дог. 250, АДРЕСА_4 ).
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 250 від 10.02.2017 ОСОБА_2 сплатила ОК «Україна» грошові кошти у сумі 45265,20 гривень (у квитанції вказана підстава: будинок АДРЕСА_3 , дог. 250, АДРЕСА_4 ).
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 250 від 13.02.2017 ОСОБА_2 сплатила ОК «Україна» грошові кошти у сумі 45265,20 гривень, (у квитанції вказана підстава: будинок АДРЕСА_3 , дог. 250, АДРЕСА_4 ).
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 250 від 13.05.2017 ОСОБА_2 сплатила ОК «Україна» грошові кошти у сумі 45265,20 гривень, (у квитанції вказана підстава: будинок АДРЕСА_3 , дог. 250, АДРЕСА_4 ).
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 250 від 14.05.2017 ОСОБА_2 сплатила ОК «Україна» грошові кошти у сумі 45265,20 гривень, (у квитанції вказана підстава: будинок АДРЕСА_3 , дог. 250, АДРЕСА_4 ).
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 250 від 15.05.2017 ОСОБА_2 сплатила ОК «Україна» грошові кошти у сумі 45265,20 гривень, (у квитанції вказана підстава: будинок АДРЕСА_3 , дог. 250, АДРЕСА_4 ).
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 250 від 16.05.2017 ОСОБА_2 сплатила ОК «Україна» грошові кошти у сумі 45265,20 гривень, (у квитанції вказана підстава: будинок АДРЕСА_3 , дог. 250, АДРЕСА_4 ).
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 250 від 01.03.2018 ОСОБА_2 сплатила ОК «Україна» грошові кошти у сумі 45265,20 гривень (у квитанції вказана підстава: будинок АДРЕСА_3 , дог. 250, АДРЕСА_4 ).
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 250 від 13.12.2018 ОСОБА_2 сплатила ОК «Україна» грошові кошти у сумі 33750 гривень, (у квитанції вказана підстава: будинок АДРЕСА_3 , дог. 250, АДРЕСА_4 ).
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 250 від 08.02.2019 ОСОБА_2 сплатила ОК «Україна» грошові кошти у сумі 33750,00 гривень, (у квитанції вказана підстава: будинок АДРЕСА_3 , дог. 250, АДРЕСА_4 ).
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 837/п від 11.03.2019 ОСОБА_2 сплатила ОК «Україна» грошові кошти у сумі 44233,42 гривні (у квитанції вказана підстава: будинок 1, секція № НОМЕР_3 , машиномісце № НОМЕР_4 у підземному паркінгу № 1 рівень 1, дог. 837/п, Одеська область, с. Мізікевича, ж/м Дружний, масив № НОМЕР_5 , ділянка № НОМЕР_5 ).
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 837/п від 12.03.2019 ОСОБА_2 сплатила ОК «Україна» грошові кошти у сумі 44233,42 гривні (у квитанції вказана підстава: будинок 1, секція № НОМЕР_3 , машиномісце № НОМЕР_4 у підземному паркінгу № 1 рівень 1, дог. 837/п, АДРЕСА_4 ).
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Зазначені норми матеріального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно зі статтею 65 СК України зазначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
Оскільки позивачка вказує, що обов`язки відповідачки з повернення грошових коштів є кондикційними, суд першої інстанції правильно вважав необхідним зазначити наступне.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм гл. 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів), від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Відсутність правової підстави – це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але надалі відпала.
Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212–1214 ЦК України).
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна (Постанова Верховного Суду від 20 вересня 2024 року у справі № 628/1203/19 (провадження № 61-8954св24).
Тлумачення статті 1212 Цивільного кодексу України свідчить, що необхідно встановити наступні обставини, які у сукупності є підставою для виникнення такого зобов`язання: факт набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього підстав.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб із метою виникнення у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Тобто в разі, коли правочин утворює правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Виключенням є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку з зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.
Відповідно до ст. 3 ЦК України Загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі – «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Натомість оскільки спір, який виник між сторонами у даній справі є цивільно-правовим, він має розглядатись у відповідності до правил, встановлених Цивільним процесуальним кодексом, з дотриманням засад диспозитивності та змагальності сторін.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Дослідивши обставини позову, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачкою не було доведено належними та допустимими доказами те, що під час шлюбу між позивачкою та ОСОБА_4 ними були спільно набуті за час шлюбу грошові кошти у розмірі 848523,60 гривень, а також те, що ОСОБА_4 надавав грошові кошти ОСОБА_2 на придбання нерухомого майна, і що придбання нерухомого майна ОСОБА_2 здійснювалось саме за рахунок спільно набутих під час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 грошових коштів, а не з інших джерел.
Крім того, усі платежі, на підтвердження яких позивачкою були надані квитанції (підстави платежів: будинок АДРЕСА_5 , машиномісце № НОМЕР_4 у підземному паркінгу № 1 рівень 1, дог. 837/п, АДРЕСА_4 ) здійснювались від імені відповідачки ОСОБА_2 , а не ОСОБА_4 , що не узгоджується з аргументами ОСОБА_1 про здійснення платежів ОСОБА_4 з грошових коштів, які були спільною сумісною власністю подружжя.
Судом першої інстанції не було встановлено, що ОСОБА_2 набула майно (грошові кошти, які є предметом спору) або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), а тому підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 424 261,80 гривень на підставі ст. 1212 ЦК України суд першої інстанції обґрунтовано не вбачав.
Враховуючи вищевикладене, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 
Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 25 травня 2026 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева