27.05.26
22-ц/812/1103/26
Справа №473/1413/26 Головуюча у 1-й інстанції Лузан Л. В. 
Провадження №22ц/812/1103/26 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А
 
Іменем України
27 травня 2026 року       м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючої: Ямкової О. О.,
суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В.,  
із секретарем: Коростієнко Н. С.,
за участю: представниці позивача – Вуїв О. В.
представника відповідача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою 
Приватного підприємства (ПП) «Укрінтерпостача» 
на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 березня 2026 року, постановлену під головуванням судді Лузан Л. В. у приміщенні суду в місті Вознесенську Миколаївської області зі складанням повного судового рішення, у справі
за позовом 
ПП «Укрінтерпостача» до ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 
про стягнення безпідставно отриманих коштів,
В С Т А Н О В И Л А: 
У березні 2026 року ПП «Укрінтерпостача» звернулось з позовом до  ОСОБА_2  та ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих кожним з них грошових коштів.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27березня 2026 року у відкритті провадження за поданим ПП «Укрінтерпостача» позовом відмовлено.
Суд мотивував своє рішення тим, що позивачем, як юридичною особою, пред`явлено вимоги до відповідачів, які є фізичними особами-підприємцями, про повернення ними отриманих коштів, сплачених на їх користь задля придбання права оренди земельних ділянок для ведення господарської діяльності, що підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
В апеляційній скарзі позивач ПП «Укрінтерпостача» просить скасувати ухвалу судді про відмову у відкритті провадження, а справу повернути для продовження розгляду в той же суд, посилаючись на те, що її постановлено з порушенням вимог закону, так як спір про право виник не між суб`єктами підприємницької діяльності з приводу ведення ними господарської діяльності чи укладення договору на її виконання, а пов`язаний з отриманням відповідачами, як фізичними особами, коштів на виконання усної домовленості про подальше укладення договорів, які з вини відповідачів досі не є укладеними. 
Крім того, за переданими відповідачам коштами підприємство мало намір придбати у них право оренди на земельні ділянки, які вони орендують як фізичні особи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймають участь у розгляді справи, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.
Відмовляючи у відкритті провадження, суд керувався пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України і пунктами 1 і 6 частини 1 статті 20 ГПК України, вважаючи, що спір у цій справі виник між суб`єктами господарювання та пов`язаний із веденням господарської діяльності, внаслідок чого розгляд пред`явлених вимог належить до компетенції судів господарської юрисдикції.
З такими висновками погодитися не можна, враховуючи наступне.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. 
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами частини 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Отже, судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Тому Велика Палата Верховного Суду (ВП ВС) при розгляді справи №524/8406/17 у своїй постанові від 29 травня 2019 року проаналізовала вищенаведені положення закону та визначила, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто за передбачених законом умов, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Отже, при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що приймаючи рішення про підвідомчість спору суду відповідної юрисдикції, суддя суду першої інстанції повинен керуватися саме цими підставами у їх сукупності: суб`єктним складом правовідносин, предметом спору та характером спірних матеріальних правовідносин, а не самим фактом наявності у складі учасників юридичної особи і можливо осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність, але можуть виступати у правовідносинах і як фізичні особи.
Так, відповідно до пунктів 1 і 6 частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності та інші справи, зокрема, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи – підприємці.
Тобто, розгляд справи щодо отримання фізичними особами авансу з метою подальшого укладення договору з юридичною особою та не виконання ними цього обов`язку, як підставу для зобов`язання відповідачів в порядку статті 1212 ЦК України повернути безпідставно отримане та збережене за рахунок підприємства майно, не передбачено юрисдикцією господарських судів.
Також із змісту позову та апеляційної скарги з доданими до неї матеріалами вбачається, що право оренди на земельні ділянки, яке позивач мав намір придбати, зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 , як фізичною особою. 
Іншим відповідачем ОСОБА_3 гроші в якості авансу отримано від позивача в рахунок виконання обов`язку не ним, а іншим відповідачем – ОСОБА_2 , що теж виключає можливість розгляду цього спору господарським судом.
За такого доводи позивача про підсудність справи суду цивільної юрисдикції є правильними, а застосування судом правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, повинно було відбуватись із урахуванням обставин цієї конкретної справи та із забезпеченням ефективного захисту прав, свобод та законних інтересів особи, що звернулася за судовим захистом.
Тому обраний судом формальний підхід до здійснення своїх повноважень на стадії вирішення питання про відкриття позовного провадження міг призвести до порушення права особи на справедливий судовий розгляд.
За таких обставин відмовивши у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини 1 статті 185 ЦПК України суд підійшов формально до вирішення питання про можливість відкриття провадження, яке призвело до обмеження права позивача на доступ до суду.
Тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії відкриття позовного провадження.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 379, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів 

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Укрінтерпостача» задовольнити. 
Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 березня 2026 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду справи і вирішення питання про відкриття провадження. 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, але у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Головуюча       О. О. Ямкова 
Судді         О. В. Локтіонова 
Т. В. Крамаренко