Справа № 354/1380/25 
Провадження № 22-ц/4808/1231/26
Головуючий у 1 інстанції Ваврійчук Т. Л. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого судді Баркова В. М.,
суддів Василишин Л. В.,
Максюта І. О.,
секретар Шемрай Н. Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2026 року у складі судді Ваврійчук Т. Л., ухвалене у м. Яремче Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» в особі філії «Рефрижераторна вагонна компанія АТ «Укрзалізниця», третя особа первинна профспілкова організація філії «Рефрижераторна вагонна компанія» АТ «Укрзалізниця» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача АТ «Українська залізниця» в особі філії «Рефрижераторна вагонна компанія АТ «Укрзалізниця», третя особа первинна профспілкова організація філії «Рефрижераторна вагонна компанія» АТ «Укрзалізниця», про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказував, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем. Зазначав, що наказом № 127/ос від 05 травня 2020 року його було звільнено з посади механіка рефрижераторної секції цеху експлуатації Фастівського рефрижераторного відділення за появу на роботі на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Яремчанського міського суду від 20 березня 2025 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 17 червня 2025 року визнано протиправним та скасовано наказ (розпорядження) № 127/ос від 05 травня 2020 року про припинення із ним трудового договору (контракту) та поновлено його з 05 травня 2020 року на посаді рівнозначній посаді механіка рефрижераторної секції цеху експлуатації рефрижераторного відділення у Акціонерному товаристві АТ «Укрзалізниця».
Також позивач вказував, що питання про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу не розглядалось, оскільки до закінчення розгляду справи відповідач не надав суду довідку про розмір заробітної плати позивача. 26 серпня 2025 року відповідач видав довідку № 53 про доходи, відповідно до якої ним було проведено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає до стягнення з відповідача на його користь та становить 736 528,06 грн., враховуючи період прогулу з 05 травня 2020 року по 17 червня 2025 року, що складає 1 343 робочих дні із урахуванням запроваджених на період дії воєнного стану обмежень, які скасовують додаткові вихідні та святкові дні.
Позивач вважав, що спір про поновлення його на роботі розглядався судом більше одного року не з його вини, оскільки він проходив військову службу за призовом під час мобілізації, а тому наявні підставі для застосування положень п. 1 ст. 235 КЗпП та стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Окрім цього, вищезазначеними неправомірними діями відповідача, які полягають у незаконному звільненні з роботи, позивачу було завдано моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 30 000 грн. 
Посилаючись на вищенаведене, ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь з відповідача 736 528,06 грн. заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу та 30 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2026 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Постановлено стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 134 375,36 грн. з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків, зборів та обов`язкових платежів та 15 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.
Також постановлено стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 1 211,20 грн. судового збору та на користь держави 1 211, 20 грн. судового збору.
У апеляційній скарзі на зазначене рішення суду в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, позивач ОСОБА_1 , посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просить рішення суду в оскарженій частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Позивач ОСОБА_1 вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення на його користь заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу в межах одного року, оскільки розгляд справи більше одного року відбувався не з його вини.
На думку скаржника, аргументи суду, які як докази покладені в основу оскарженого рішення є неспроможними, недостатніми і це є підставою для його оскарження. 
Також позивач звертає увагу суду на те, що він не зміг надати суду робочі графіки для проведення розрахунків робочих днів, виходячи із шестиденного робочого тижня, оскільки адміністрація відповідача їх не надіслала, а суду вони не були надані, як і довідку про заробітну плату, щоб він не зумів розрахувати суму належної йому заробітної плати за час вимушеного прогулу.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача представник АТ «Українська залізниця» адвокат Литвин М. А. доводи апеляційної скарги заперечує, рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін. Додатково вказує, що суд першої інстанції зробив правильний висновок, що зупинення провадження у справі з 06 травня 2021 року до 14 жовтня 2024 року пов`язане не з імперативною нормою законодавства, яку застосував суд, не із процесуальними діями/бездіяльністю відповідача, а саме з прийнятим рішенням позивача щодо зупинення провадження у справі. Також вказує, що подана ОСОБА_1 апеляційна скарга не відповідає встановленим ст. 356 ЦПК України. Зокрема, ОСОБА_1 не зазначив не лише обов`язкові реквізити учасників справи, але і власні (в тому числі РНОКПП). Також, ОСОБА_1 не додав до апеляційної скарги ні документу про сплату судового збору, ні підстав звільнення від сплати судового збору.
За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз`яснено, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Із змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення оскаржується в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди позивачем не оскаржується, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в оскарженій частині.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , який просив апеляційну скаргу задовольнити, пояснення представника ТОВ «Українська залізниця» адвоката Литвина М. А., який просив залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі відповідає.
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в оскарженій частині, суд першої інстанції врахував, що із позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 звернувся до суду 19 травня 2020 року, провадження у цивільній справі № 354/449/20 за вказаним позовом було відкрите 13 серпня 2020 року, а з 20травня 2020 року позивач проходив військову службу за контрактом у складі в/ч НОМЕР_1 . Відтак, суд дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу не більше ніж за один рік, за період з 05 травня 2020 року по 04 травня 2021 року, що становить 251 робочий день, виходячи із п`ятиденного робочого тижня. Обґрунтовуючи вказаний висновок, суд першої інстанції вважав, що зупинення провадження у даній справі з 06 травня 2021 року по 14 жовтня 2025 року у зв`язку із перебуванням позивача у складі Збройних Сил України було ініційоване самим позивачем, що мало місце ще до початку повномасштабного вторгнення та введення воєнного стану. Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який слід стягнути на користь ОСОБА_1 у сумі 134 375,36 грн. із урахуванням установлених законодавством податків, зборів та обов`язкових платежів, які нараховуються на заробітну плату, суд першої інстанції виходив з того, що середньоденна заробітна плата позивача становить 535,36 грн., а кількість робочих днів складає 251 день.
З цими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував з відповідачем у трудових відносинах з 27 листопада 2017 року на посаді слюсаря з ремонту рухомого складу 4 розряду Цеху поточного ремонту вагонів Тернопільського рефрижераторного відділення (а.с. 106).
Наказом № 127/ос від 05 травня 2020 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи на підставі пункту 7 статті 40 КЗпП України за появу на роботі в нетверезому стані (а.с. 107).
Рішенням Яремчанського міського Івано-Франківської області від 20 березня 2025 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 17 червня 2025 року, частково задоволено позов ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» в особі філії «Рефрижераторна вагонна компанія» АТ «Українська залізниця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Первинна профспілкова організація філії «Рефрижераторна вагонна компанія» АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Визнано протиправним та скасовано наказ (розпорядження) № 127/ос від 05.05.2020 про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 з 05 травня 2020 року на посаді рівнозначній посаді механіка рефрижераторної секції цеху експлуатації рефрижераторного відділення у АТ «Українська залізниця». Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 1 681,60 грн. (а.с. 9-21). 
Згідно довідки про доходи № 53 від 26 серпня 2025 року, виданої виробничим підрозділом «Рефрижераторна вагонна компанія» філії «УЗ Вагон-сервіс» АТ «Укрзалізниця» 26.08.2025, заробітна плата ОСОБА_1 за березень 2020 року становила 8 754,14 грн., за квітень 2020 року – 13 730,93 грн. Загальний розмір заробітної плати, нарахованої за період з січня по червень 2020 року без урахування аліментів становить 69 988,82 грн. (а.с. 34).
Також судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 20 травня 2020 року прийнятий на військову службу за контрактом та з 01 січня 2026 року проходить військову службу у в/ч НОМЕР_2 на посаді водій-електрик (а. с. 119-123, 150-151).
Згідно довідок в/ч НОМЕР_1 від 25 листопада 2021 року № 3571, від 22 квітня 2023 року № 2758, від 25 травня 2023 року № 7/1869, від 20 серпня 2024 року № 5868, ОСОБА_1 дійсно брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і борони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, забезпечення їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів, зокрема, в період з 25 лютого по 03 листопада 2021 року в Донецькій та Луганській областях; в період з 05 березня 2022 року по 26 лютого 2023 року у м. Малин Житомирської області, м. Дружківка, Донецької області; у період з 23 травня по 14 липня 2022 року, з 14 серпня 2022 року по 26 лютого 2023 року, з 28 серпня по 04 жовтня 2023 року, з 23 жовтня 2023 року по 21 квітня 2024 року, з 30 квітня по 20 серпня 2024 року у м. Дружківка, Донецької області, м. Слов`янськ Донецької області (а.с. 146-149).
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. 
У справі, що переглядається, предметом апеляційного оскарження є період нарахування заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за час вимушеного прогулу.
За змістом частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні), до моменту поновлення таких прав, тобто до ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника (див. постанову Верховного Суду від 5 лютого 2025 року у справі № 591/3739/22-ц).
Вимушений прогул – це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. Вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється можливості виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізувати належне йому право на працю і її оплату через винні дії (бездіяльність) роботодавця. Виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу пов`язується з діянням роботодавця, наслідком якого стала неможливість працівника належно реалізовувати право на працю.
За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати. Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначений статтями 235 і 236 КЗпП України, і їх не можна розширено тлумачити.
Отже, оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках є заходом матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою такої відповідальності є винне протиправне порушення роботодавцем трудових обов`язків, унаслідок чого заподіяна майнова шкода працівникові (див. постанову Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 708/447/23).
За змістом пункту 2 Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Цією нормою також визначено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього-п`ятого пункту 4 цього Порядку, а саме з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку № 100).
Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку № 100).
Рішення суду першої інстанції з підстав неправильного обчислення середньої заробітної плати не оскаржується.
Верховний Суд у постанові від 07.02.2024 у справі № 522/7990/17 вказав, що вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати.
У постановах Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 234/15372/17 та від 05 січня 2024 року у справі № 204/8655/21, у справі № 132/3064/21 від 20 березня 2024 року викладено такі висновки:
-оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалася більше одного року і в цьому не було вини працівника;
-при частковій вині працівника оплата вимушеного прогулу за період понад один рік може бути відповідно зменшена;
-висновок суду про наявність вини працівника (не з`являвся на виклик суду, вчиняв інші дії по зволіканню розгляду справи) або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим.
Позивач в судовому засіданні апеляційного суду підтвердив, що провадження у цивільній справі № 354/449/20 було зупинено за його клопотанням. При цьому пояснив, що під час розгляду справи користувався послугами адвоката, який представляв його інтереси в суді. Будь-яких підстав які б завадили розглянути справу лише за участі його представника не навів, відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не більше ніж за один рік, 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував.
Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
З інших підстав рішення суду не оскаржується.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 01 липня 2026 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта