П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 569/5839/25
Провадження № 22-ц/4815/374/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.,
суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С., 
секретар судового засідання – Ковальчук Л. В.,

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі - Департамент освіти і науки Рівненської обласної державної адміністрації, Кутянківський ліцей Острозької міської ради Рівненської області, 
Відділ освіти Рівненської районної державної адміністрації,
Рівненська районна державна адміністрація,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Яреми Світлани Василівни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 листопада 2025 року у складі судді Гордійчук І. О., ухвалене у м. Рівне, повний текст складено 10.11.2025,

в с т а н о в и в :

У березні 2025 року ОСОБА_1 подав до суду позов до Департаменту освіти і науки Рівненської обласної державної адміністрацїі, Кутянківського ліцею Острозької міської ради Рівненської області, відділу освіти Рівненської районної державної адміністрації, Рівненської районної державної адміністрації про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 13.03.1981р був призначений на посаду директора Кутянківської середньої школи згідно наказу №144 від 13.03.1981р. Наказом № 1318 від 31.08.1987 р. був звільнений з посади директора та переведений на посаду вчителя історії у тій ж школі на 0,5 ставки. Він не писав заяви про звільнення з посади директора, його звільнили без його згоди. Після звільнення з посади директора він залишився ні з чим, викладав лише пару годин на тиждень, звертався у вищестоящі органи, однак пояснень не отримав. Його принижували та обвинувачували в тому, що деректор школи має бути здоровим. На його утриманні було четверо малолітніх дітей. У 1996 році директор примусив його піти на вимушені прогули, не надав годин на викладання. Згідно наказу № 104/К 20.05.1997 р., був звільнений з посади вчителя історії Кутянківської СШ I- III ступеня відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. За період його роботи та звільненням йому було нанесено моральну шкоду, яка полягає у приниженні честі та гідності, порушенні трудового законодавства та нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовжувати активне громадське життя, порушення стосунків з оточуючими його людьми. Вважає, що неправомірними діями відповідача йому завдано моральну шкоду, розмір якої оцінює у 80000 грн. Просить солідарно стягнути з відповідачів завдану йому моральну шкоду, яка призвела до розладу здоров"я внаслідок протиправних дій директора та персоналу Кутянківської середньої школи, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 листопада 2025 року в позові ОСОБА_1 до Департаменту освіти і науки Рівненської обласної державної адміністрацїї, Кутянківського ліцею Острозької міської ради Рівненської області, відділу освіти Рівненської районної державної адміністрації, Рівненської районної державної адміністрації про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним, ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Ярему С. В. подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі зазначає обставини, викладенні у позовній заяві. Вказує, що відповідно до наказу № 144 від 13 березня 1981 року його призначено на посаду директора Кутянківської середньої школи, до того працював в Почапській восьмирічній школі вчителем історії, мав більше, як тижневе навантаження, тому, було незрозумілим рішення Острозького районного відділу освіти про переведення його на посаду директора в іншу школу. Колектив Кутянківської середньої школи його сприйняв недружелюбно. Почалися неодноразові конфлікти з тими колегами, які претендували на посаду директора. Його постійно принижували, ображали нецензурними словами, погрожували фізичною розправою, якщо він добровільно не напише заяву про звільнення. Щодня він повертався після роботи додому у стресовому стані. У 1986 році ОСОБА_1 проходив стаціонарне лікування майже рік з приводу діагнозу очаговий туберкульоз. Вважає, що він захворів через те, що протягом 5 років постійно знаходився в нервовому напруженні, терпів цькування від колективу, а тому, його нервова та імунна система не витримала і він захворів такою серйозною хворобою, як туберкульоз. Згідно з наказом №1318 від 02 вересня 1987 року ОСОБА_1 без його згоди звільнено з посади директора Кутянківської середньої школи та призначено на 0,5 ставки посади вчителя історії у цій же школі. Після звільнення з посади директора суттєво знизився розмір заробітної плати. У школі колеги продовжували далі його принижувати, на утриманні мав четверо малолітніх дітей та непрацюючу дружину. У 1996 році директор Кутянківської СШ, не надаючи годин для викладання на повну ставку, змусив піти на вимушені прогули і 20 травня 1997 року згідно наказу № 104К був звільнений з посади вчителя історії. Як наслідок, сім`я залишилась у скрутному матеріальному становищі. У задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі відмовлено. Вважає, що відповідачами завдано йому моральну шкоду. Із цих підстав просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю.

На апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Департамент освіти і науки Рівненської обласної державної адміністрації та Кутянківський ліцей Острозької міської ради Рівненської області, кожен окремо, подали відзиви у яких вказують, що апеляційна скарга позивача є безпідставною, не підтвердженою жодними доказами, просили залишити її без задоволення. 

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягають задоволенню з наступних підстав. 
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено: відповідно до наказу № 144 від 13 березня 1981 року ОСОБА_1 призначено на посаду директора Кутянківської середньої школи з 14.03.1981 року. 

Наказом №1318 від 02 вересня 1987 року ОСОБА_1 звільнено з посади директора Кутянківської середньої школи та призначено на 0,5 ставки посади вчителя історії Кутянківської середньої школи. 

20 травня 1997 року згідно наказу № 104к ОСОБА_1 звільнено з посади вчителя історії Кутянківської СШ І-ІІІ ступеня на підставі п.4.ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що достатніх доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди у причинному зв`язку з діями відповідачів позивач до суду не подав і судом таких доказів не здобуто, тому, вимоги необґрунтовані та безпідставні.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд.

Звертаючись з позовом про відшкодування завданої відповідачами моральної шкоди, ОСОБА_1 вказував на те, що відносно нього були вчинені незаконні дії, йому було незрозумілим рішення керівництва Острозького районного відділу освіти про переведення його з 14.03.1981 року на посаду директора в іншу школу, а після переведення до Кутянківської середньої школи відчув недружелюбне відношення колективу, почалися конфлікти з конкурентами на посаду директора. Його постійно принижували,ображали нецензурними словами, погрожували фізичною розправою, якщо він добровільно не напише заяву про звільнення. За період його роботи та внаслідок розірвання трудових відносин йому було нанесено моральних збитків, які полягали у приниженні честі та гідності, порушенні трудового законодавства та нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовжувати активне громадське життя, порушення стосунків з оточуючими його людьми. 

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Водночас одне і те саме правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

За змістом частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Суд першої інстанції вірно зазначив, що моральна шкода підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, а при відсутності будь-якої з цих ознак не може бути покладено на відповідача обов`язку відшкодування шкоди.

Отже, за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Змагальність сторін є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Висновки суду першої інстанції про відсутність доказів завдання позивачу моральної шкоди відповідачами за встановлених у цій справі обставин не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах, на які суд посилався в оскаржуваному рішенні.

Апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Яреми Світлани Василівни залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2026 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.
Судді: Хилевич С. В. Шимків С. С.