ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року	Львів	Справа № 380/11860/25 пров. № А/857/10906/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача -	Шевчук С. М.	
суддів -	Кухтея Р. В.	
 	Носа С. П.	

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року у справі № 380/11860/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті про зобов`язання вчинити певні дії, 

місце ухвалення судового рішення 	м.Львів	
Розгляд справи здійснено за правилами	спрощеного позовного провадження 	
суддя у І інстанції	Морська Галина Михайлівна	
дата складання повного тексту рішення	не зазначена	

ВСТАНОВИВ:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (далі - відповідач 1), Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті (далі - відповідач 2), в якому просила:
визнати протиправною та скасувати постанову від 21.05.2025 №ОПШ 044004 відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17000,00 грн. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року у справі № 380/11860/25 задоволено повністю позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті.
Визнано протиправною та скасовано постанову від 21.05.2025 №ОПШ 044004 відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17000,00 грн.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (ЄДРПОУ 39816845, адреса: вул. Антоновича, 51,м. Київ,03150) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп сплаченого судового збору.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
В доводах апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не враховано позицію Верховного Суду відображену у постанові від 13.03.2025 року, № 120/10641/22, де вказано, що « 43. Законними підставами використання транспортного засобу є використання транспортних засобів, які належать перевізнику на праві власності або згідно права користування, яке опосередковується укладенням відповідних договорів». При цьому, в матеріалах справи, відсутні докази передання Позивачем права користування транспортним засобом третім особам, рівно як доказів, що під час здійснення перевезень не використовувалась наймана праця водія.
Також скаржник зазначив, що Верховний Суд у постанові від 22.02.2023 у справі № 240/22448/20 відобразив, що під час здійснення уповноваженими особами Укртрансбезпеки контролю за додержанням перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт можуть виникати ситуації, коли обсяг (перелік) наданих документів недостатній для встановлення всіх обставин, які мають значення для настання відповідальності. Однак, як зауважив Верховний Суд, адміністративно-господарський штраф (відповідно до статті 60 Закону № 2344-III) накладається не на місці здійснення перевірки. Для цього призначається розгляд справи, під час якого посадова особа територіального органу Укртрансбезпеки має з`ясувати, зокрема, особу порушника. На важливості такого етапу процедури реалізації повноважень Укртрансбезпеки з притягнення суб`єктів господарської діяльності до відповідальності, передбаченої частиною першою статті 60 Закону № 2344-III, як розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт по суті з метою з`ясування дійсних обставин вчинення правопорушення, встановлення належної винної особи (автомобільного перевізника) та притягнення її до відповідальності у випадку винних дій/бездіяльності, наголошував Верховний Суд у постанові від 07.12.2023 у справі № 620/18215/21. 
Оскаржувану постанову було прийнято за присутності позивача та її представника, під час розгляду матеріалів справи, які в свою чергу надавали свої усні пояснення, зокрема щодо вірного встановлення особи автомобільного перевізника, також матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів про те, що на момент перевірки вказаний транспортний засіб не був у користуванні позивача та передавався стороннім особам.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Про розгляд апеляційної скарги відповідач повідомлений шляхом надіслання ухвали про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду. 
Про розгляд апеляційної скарги позивач повідомлявся шляхом надіслання ухвали про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду на поштову адресу позивача, про що в матеріалах справи міститься відповідне відстеження вручених рекомендованих поштових відправлень.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надавала послуг з перевезення вантажу на договірних умовах із замовником послуги за плату, не використовувала працю найманого водія, а здійснювала перевезення вантажу за власний рахунок для власних потреб, а відтак не є суб`єктом відповідальності – автомобільним перевізником.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до пунктів 3, 4 Порядку зупинення транспортного засобу, що здійснює автомобільні перевезення пасажирів та вантажів, посадовими особами Державної служби з безпеки на транспорті та її територіальних органів, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 422 від 20.05.2013 (далі – Порядок № 422), 14 січня 2025 року, на автомобільній дорозі М-10 Львів – Краковець 10 км. + 100 м., старшим державним інспектором Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській областях, був зупинений транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, державний номерний знак – НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_2 .
За результатами рейдової перевірки складений Акт № АР 091981 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом від 23.04.2025 року.
У акті зазначено, що під час перевірки виявлено порушення ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт» при здійсненні вантажних перевезень (трикотажні вироби) перевізник не забезпечив водія товарно-транспортною накладною або іншим встановленим законодавством документом на вантаж, автомобіль повна маса якого становить 4600 кг. не обладнано тахографом відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу передбачений п. 3.3. Наказу МТЗУ № 385 від 24.06.2010, у тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» ч. 1 абз. 3 перевезення вантажів за відсутністю на момент проведення перевірки документів визначених ст. 48 цього Закону.
Водій зі змістом акту № АР 091981 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом від 23.04.2025 ознайомився, копію отримав.
Під час розгляду Акта, що відбувся 21.05.2025 о 09:00 год в приміщенні відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області, Позивачка пояснила, що не є автомобільним перевізником, не займається підприємницькою діяльністю, автомобіль позичила родичу для вирішення його особистих питань, а тому не є суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт в розумінні Закону і не може нести відповідальність, передбачену абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону.
За результатами розгляду Акта стосовно Позивача винесено постанову № ОПШ 044004 від 21.05.2025 про застосування адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17 000,00 грн, згідно якою Позивачем, як автомобільним перевізником, допущено порушення вимог ст. 48 Закону – відсутність на момент перевірки товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документа на вантаж, – відповідальність за яке передбачена абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Не погодившись із рішенням, позивач звернулась до суду з вказаним позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Ключовим у цій справі є питання, яке належить з`ясувати суду, чи є позивач автомобільним перевізником у розумінні положень Закону № 2344-III та, відповідно, особою, на яку покладається відповідальність за недотримання вимог статті 48 цього Закону, яка визначає документи, на підставі яких виконуються вантажні перевезення.
Отож враховуючи підстави позову та доводи учасників справи в цій справі суду належить з`ясувати, чи був позивач в момент указаної перевірки дійсним автомобільним перевізником в розумінні Закону № 2344-III.
Відповідно до частини першої статті 33 Закону № 2344-III автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.
Тобто, законодавець пов`язує наявність статусу автомобільного перевізника, що здійснює перевезення вантажів саме із наявністю договору про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.
Законними підставами використання транспортного засобу є використання транспортних засобів, які належать перевізнику на праві власності або згідно права користування, яке опосередковується укладенням відповідних договорів.
Отже, для підтвердження наявності статусу «автомобільного перевізника, що здійснює перевезення вантажу» у розумінні частини першої статті 33 Закону № 2344-III необхідно встановити дві ознаки: 
1) наявність договору про перевезення вантажу транспортним засобом; 
2) використання транспортного засобу на законних підставах.
Одночасне встановлення двох із наведених умов є підставою стверджувати, що відповідний суб`єкт є автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажу у розумінні частини першої статті 33 Закону № 2344-III.
Аналогічний підхід щодо встановлення автомобільного перевізника сформовано Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2024 року у справі № 420/15732/22 та у постанові від 13.03.2025 року у справі № 120/10641/22.
Вирішуючи питання про наявність у особи статусу «автомобільного перевізника, що здійснює перевезення вантажу» у розумінні частини першої статті 33 Закону № 2344-III, необхідно дослідити докази, що містять у собі умови відповідних договорів про перевезення вантажу та тих, що опосередковують передання транспортного засобу у користування (платне або безоплатне), та на підставі них встановити наявність такого статусу.
Натомість дослідивши оскаржувану постанову, колегією суддів установлено, що така постанова не містить відомостей стосовно того на підставі, яких фактичних даних та доказів відповідач встановив наявність у позивача у названих правовідносинах статусу «автомобільного перевізника, що здійснює перевезення вантажу».
За змістом пояснень позивача, які відображені у позовній заяві, позивач наполягає, що вона не є автомобільним перевізником, не займається підприємницькою діяльністю, автомобіль позичила родичу для вирішення його особистих питань, а тому не є суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт в розумінні Закону і не може нести відповідальність, передбачену абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону.
Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до частини 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Отож відповідач має довести належними доказами, що позивач будучи власником транспортного засобу здійснював комерційну діяльність або надавав послугу з перевезення.
На противагу зазначеному відповідачем, як в ході розгляду справи у суді першої інстанції, так і вході подання апеляційної скарги, не доведено жодними належними доказами обставин з приводу того, що позивач мала договірні відносини про перевезення вантажу названим транспортним засобом, а як наслідок скаржником не доведено обставин наявності у позивача статусу автомобільного перевізника.
Відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху «власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати у своєму супроводі керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу».
Як наслідок передача позивачем транспортного засобу родичу чи знайомому разом із реєстраційним документом є цілком правомірною та базується на положеннях п. 2.2 ПДР України. Сама по собі така передача не може свідчити про автоматичне набуття власником статусу автомобільного перевізника, а отже, виключає в його діях склад порушення ст. 48 Закону № 2344-III. 
Законна передача автомобіля в користування іншій особі (шляхом вручення техпаспорту) не є тотожною здійсненню господарської діяльності. Власник не стає суб`єктом відповідальності за ст. 48 Закону № 2344-III лише на підставі права власності, оскільки статус перевізника потребує окремого доказування його комерційної діяльності.
Стосовно ж доводів скаржника з приводу наявності на лобовому склі таблиці автомобіля «доставка товару» під час керування транспортним засобом водієм ОСОБА_2 у якому знаходилися трикотажні вироби, то наявність такої таблиці під час такого перевезення не є доказом наявності вини в порушенні ст.48 Закону № 2344-III зі сторони позивача, як власника такого транспортного засобу. 
Наявність на автомобілі ознак комерційної діяльності (таблички «Доставка») може свідчити про наявність публічної оферти з боку водія для невизначеного кола осіб, а не власника. Власник, передавши автомобіль у користування на законних підставах (п. 2.2 ПДР), не контролює і не несе відповідальності за господарські рішення водія, а отже, не є суб`єктом відповідальності, передбаченої статтею 60 Закону «Про автомобільний транспорт»."
Суд також вважає безпідставними доводи апелянта щодо ігнорування висновків Верховного Суду (постанови у справах № 120/10641/22 та № 240/22448/20), оскільки вказані судові рішення ухвалені у правовідносинах, які не є подібними за фактично-доказовою базою. Таким чином, обов`язок суду щодо врахування таких висновків, передбачений ст. 242 КАС України, у цьому випадку відсутній.
Крім того апеляційний суд зазначає, що оскаржуване судове рішення відповідає правовим висновкам, відображеним у переліченим справах Верховного Суду, позаяк саме суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішення про притягнення особи до відповідальності зобов`язаний зібрати та належно оцінити доказову базу, необхідну для кваліфікації особи саме як «автомобільного перевізника».
Своєю чергою, повноваження суду при розгляді позову про скасування такого рішення полягають у перевірці його законності на відповідність принципу презумпції невинуватості (ст. 62 Конституції України), а також критеріям правомірності рішення та обов`язку доказування (ч. 2 ст. 2, ч. 2 ст. 77 КАС України)».
Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.
Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Колегія суддів зазначає, що підстави для перерозподілу та присудження судових витрат у даній справі - відсутні. 
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,  
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року у справі № 380/11860/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. П. Нос