П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/28146/25	
Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г.П.
Дата і місце ухвалення: 23.12.2025 року, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року у справі №420/28146/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В :
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військова частина НОМЕР_1 ) щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; 
- зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за 3038 днів затримки повного розрахунку при звільненні за період з 21.04.2017 року по 14.08.2025 року включно, обчислений шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати розрахунку при звільненні.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військова частина НОМЕР_1 ) щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнуто з НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 у розмірі 32 148,45 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, апелянт подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин положення статті 117 Кодексу законів про працю України, оскільки військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах, а проходять військову службу, правове регулювання якої здійснюється спеціальним законодавством.
Апелянт вказує, що Військова частина НОМЕР_1 не є підприємством, установою чи організацією у розумінні трудового законодавства, а є органом охорони державного кордону та військовою частиною Державної прикордонної служби України, у зв`язку з чим норми Кодексу законів про працю України, у тому числі статті 116 та 117 цього Кодексу, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Крім того, апелянт зазначає, що виплачена позивачу на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2025 року у справі №420/4304/25 індексація грошового забезпечення у сумі 32 907,70 грн є неспівмірною із сумою середнього заробітку, обчисленого за час затримки розрахунку при звільненні, яка без застосування принципу співмірності становила б понад 1 500 000 грн.
На думку апелянта, виплата індексації грошового забезпечення на виконання судового рішення не є підставою для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому у задоволенні позовних вимог слід було відмовити повністю.
З огляду на викладене, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
ОСОБА_1 не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у НОМЕР_2 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ).
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2025 року у справі №420/4304/25 визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 квітня 2016 року по 20 квітня 2017 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січня 2008 року, а також зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу відповідну індексацію.
15 серпня 2025 року на виконання зазначеного судового рішення на банківський рахунок позивача було перераховано індексацію грошового забезпечення у розмірі 32 907,70 грн.
Вважаючи, що остаточний розрахунок при звільненні проведено несвоєчасно, а тому відповідач зобов`язаний виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що спеціальним законодавством, яке регулює порядок проходження військової служби, не врегульовано питання відповідальності за затримку проведення остаточного розрахунку при звільненні військовослужбовця, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України.
Суд першої інстанції встановив, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2025 року у справі №420/4304/25 відповідач виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 32 907,70 грн лише 15 серпня 2025 року, тобто після звільнення позивача з військової служби, що свідчить про несвоєчасне проведення повного розрахунку при звільненні.
Разом із тим, суд першої інстанції врахував, що середньоденне грошове забезпечення позивача становить 503,91 грн, а загальна сума середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні становила б 1 530 878,58 грн.
Оцінюючи співвідношення між сумою фактично виплаченої із затримкою індексації грошового забезпечення та розрахованою сумою середнього заробітку, суд першої інстанції дійшов висновку про очевидну неспівмірність таких сум та, керуючись правовими висновками Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності дотримання принципів розумності, справедливості та пропорційності, зменшив розмір належного до стягнення відшкодування.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнув на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 32 148,45 грн.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом.
За змістом статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Статтею 117 Кодексу законів про працю України у редакції, чинній на момент фактичного проведення остаточного розрахунку з позивачем, передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Правовою природою передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України відшкодування є спеціальний вид відповідальності роботодавця, спрямований на компенсацію майнових втрат працівника, пов`язаних із несвоєчасним отриманням належних йому сум при звільненні.
Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.
Разом з тим, правовідносини, пов`язані з проходженням військової служби, регулюються спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Водночас зазначене законодавство не містить норм, які визначали б відповідальність військової частини за затримку проведення повного розрахунку при звільненні військовослужбовця.
Верховний Суд у постановах від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18, від 28 січня 2021 року у справі №240/11214/19, від 11 лютого 2021 року у справі №200/10820/19-а, від 24 червня 2021 року у справі №520/9408/19 та від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22 послідовно зазначав, що за відсутності спеціального правового регулювання до спірних правовідносин щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців підлягають застосуванню положення статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України.
Таким чином, доводи апелянта про те, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах, а тому норми Кодексу законів про працю України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, є безпідставними та суперечать усталеній судовій практиці Верховного Суду.
Як правильно встановив суд першої інстанції, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2025 року у справі №420/4304/25 було визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення та зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити таку індексацію.
На виконання зазначеного рішення суду відповідач лише 15 серпня 2025 року виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 32 907,70 грн.
Отже, належні позивачу суми були виплачені після його звільнення з військової служби, що свідчить про несвоєчасне проведення повного розрахунку при звільненні.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що індексація грошового забезпечення не є виплатою, яка повинна враховуватись при проведенні остаточного розрахунку, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення військовослужбовців підлягає індексації відповідно до закону.
Верховний Суд у постановах від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18, від 07 серпня 2019 року у справі №825/694/17 та від 20 листопада 2019 року у справі №620/1892/19 зазначив, що індексація грошового забезпечення є обов`язковою складовою грошового забезпечення військовослужбовця.
Отже, індексація грошового забезпечення є належною позивачу сумою, яка мала бути виплачена під час проведення остаточного розрахунку при звільненні.
Щодо визначення розміру відшкодування колегія суддів зазначає таке.
Як встановлено судом першої інстанції, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 503,91 грн, а загальна сума середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні становила б 1 530 878,58 грн.
Водночас розмір фактично виплаченої із затримкою індексації грошового забезпечення становив 32 907,70 грн.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц дійшла висновку, що суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи розмір простроченої заборгованості, тривалість затримки, ймовірні майнові втрати працівника та інші обставини справи.
Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 та Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22.
Застосувавши наведені правові підходи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про очевидну неспівмірність між сумою заборгованості та сумою середнього заробітку, обчисленою за загальним правилом, та правомірно визначив до стягнення 32 148,45 грн.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди апелянта із застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права та не спростовують встановлених у справі обставин.
Інших належних і допустимих доказів, які б свідчили про неправильне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи або порушення норм матеріального чи процесуального права, апелянтом не надано.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну правову оцінку доказам та ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до статті 316 КАС України апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року - без змін.
Враховуючи, що дана справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження як справа незначної складності, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року у справі №420/28146/25 - без змін.
Судові витрати в порядку статті 139 КАС України розподілу між сторонами не підлягають.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук