ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2026 року м. Дніпро Справа № 904/102/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Чередка А.Є. (доповідач) 
суддів: Мороза В.Ф., Іванова О.Г.,
при секретарі судового засідання: Кишкань М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства "Господар" Губиниської селищної ради

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області (суддя Рудь І.А.) від 21.10.2025р. у справі № 904/102/25

за позовом Фермерського господарства "Бабино", с. Василівка, Самарівський р-н, Дніпропетровської області 
до відповідача-1: Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, смт Губиниха, Самарівський р-н, Дніпропетровська обл.;
відповідача-2: Комунального підприємства "Господар" Губиниської селищної ради, смт Губиниха, Самарівський р-н, Дніпропетровська обл.
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області м. Дніпро, Дніпропетровська обл. 
про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування рішення державного реєстратора, визнання права постійного користування, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство "Бабино" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області та до Комунального підприємства "Господар" Губиниської селищної ради в якому просило:
- визнати недійним та скасувати рішення Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області VIII скликання десятої сесії за №50-10/VIII від 26.11.2021 "Про деякі питання управління комунальним майном (земельна ділянка з кадастровим номером 1223281000:02:041:1005)", яким земельну ділянку селянського (фермерського) господарства "Бабино", яка знаходиться за адресою: Дніпропетровської область, Новомосковський район, Василівська сільська рада передано Комунальному підприємству "Господар" Губиниської селищної ради; 
- скасувати державну реєстрацію іншого речового права - право постійного користування на земельну ділянку з кадастровим номером 1223281000:02:041:1005 (номер запису про інше речове право - 51175365), загальною площею 49,8867 га, з цільовим призначенням: для ведення фермерського господарства, місце знаходження: Дніпропетровської область, Новомосковський район, Василівська сільська рада (правонаступник майна, прав та обов`язків якої є Губиниська селищна рада), за правокористувачем Комунальним підприємством "Господар" Губиниської селищної ради.
27.06.2025 позивачем подано уточнену позовну заяву, в якій останній просив:
1. Визнати недійсним та скасувати рішення Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області VІІІ скликання десятої сесії за № 50-10/ VІІІ від 26 листопада 2021 року "Про деякі питання управління комунальним майном (земельна ділянка з кадастровим номером 1223281000:02:041:1005)", яким земельну ділянку селянського (фермерського) господарства "Бабино" (код ЄДРПОУ 24988453), яка знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, Василівська сільська рада, передано Комунальному підприємству "Господар" Губиниської селищної ради (ідентифікаційний код юридичної особи 43536123); 
2. Скасувати державну реєстрацію іншого речового права - право постійного користування на земельну ділянку з кадастровим номером 1223281000:02:041:1005 (номер запису про інше речове право - 51175365), загальною площею 49,8867 га, з цільовим призначенням: для ведення фермерського господарства, місцезнаходження: Дніпропетровська область, Новомосковський район, Василівська сільська рада (правонаступник майна, прав та обов`язків якої є Губиниська селищна рада), за правокористувачем Комунальним підприємством "Господар" Губиниської селищної ради (ідентифікаційний код:43536123).
3. Визнати за Фермерським господарством "Бабино" (код ЄДРПОУ 24988453) право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1223281000:02:041:1005, загальною площею 49,8867 га, з цільовим призначенням: для ведення фермерського господарства, місцезнаходження: Дніпропетровська область, Новомосковський район, Василівська сільська рада (правонаступник майна, прав та обов`язків якої є Губиниська селищна рада), яка була надана на ім`я ОСОБА_1 відповідно до Державного акту на право довічного успадкованого володіння землею. Документ сформований в системі "Електронний суд" 27.06.2025 22 
4. Усунути перешкоди в користуванні земельної ділянки шляхом витребування з чужого незаконного володіння Комунального підприємства "Господар" Губиниської селищної ради (ідентифікаційний код: 43536123), земельної ділянки з кадастровим номером 1223281000:02:041:1005 (номер запису про інше речове право - 51175365), загальною площею 49,8867 га, з цільовим призначенням: для ведення фермерського господарства, місцезнаходження: Дніпропетровська область, Новомосковський район, Василівська сільська рада (правонаступник майна, прав та обов`язків якої є Губиниська селищна рада) на користь (фермерського) господарства "Бабино" (код ЄДРПОУ 249884530).
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21.10.2025р. у справі № 904/102/25: 
- позов задоволено частково;
- визнано за Фермерським господарством "Бабино" право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1223281000:02:041:1005, загальною площею 49,8867 га, з цільовим призначенням: для ведення фермерського господарства, місцезнаходження: Дніпропетровська область, Новомосковський район, Василівська сільська рада (правонаступник майна, прав та обов`язків якої є Губиниська селищна рада), яка була надана на ім`я ОСОБА_1 відповідно до Державного акту на право довічного успадкованого володіння землею; 
- усунено перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом витребування з чужого незаконного володіння Комунального підприємства "Господар" Губиниської селищної ради земельної ділянки з кадастровим номером 1223281000:02:041:1005 (номер запису про інше речове право - 51175365), загальною площею 49,8867 га, з цільовим призначенням: для ведення фермерського господарства, місцезнаходження: Дніпропетровська область, Новомосковський район, Василівська сільська рада (правонаступник майна, прав та обов`язків якої є Губиниська селищна рада) на користь Фермерського господарства "Бабино";
- стягнуто з Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області на користь Фермерського господарства "Бабино" 3 028 грн 00 коп. – витрат по сплаті судового збору;
- стягнуто з Комунального підприємства "Господар" Губиниської селищної ради на користь Фермерського господарства "Бабино" 3 028 грн 00 коп. – витрат по сплаті судового збору. 
Рішення мотивовано тими обставинами, що ОСОБА_2 у встановленому законом порядку прийняла спадщину після ОСОБА_1 , який володів спірною земельною ділянкою площею 50 га (кадастровий номер 1223281000:02:041:1005) для створення фермерського господарства на підставі чинного державного акта від 18.09.1992 р., а отже права позивача на земельну ділянку за позивачем збереглися. Суд відхилив доводи Губиниської селищної ради про те, що засновник ФГ "Бабино" ОСОБА_1 добровільно відмовився від ділянки, що нібито слугувало підставою для розпорядження голови Новомосковської РДА № 979 від 10.10.2002р. Застосовуючи критерій "балансу вірогідностей", суд врахував, що відповідачі не надали оригіналу чи належних доказів існування заяви ОСОБА_1 про відмову, тоді як матеріали справи (зокрема, відомості Держгеокадастру про внесення змін до ДЗК за замовленням ФГ "Бабино" у 2023 році) підтверджують дійсний намір позивача користуватися цією землею. Оскільки факт відмови від права користування ділянкою (ст. 141 ЗК України) не доведений, передача Губиниською селищною радою спірної земельної ділянки у постійне користування КП "Господар" та наступна державна реєстрація цього права за комунальним підприємством порушують законні права позивача. Вимоги в частині визнання права постійного користування та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою задоволено судом, в решті вимог суд відмовив оскільки вони не є ефективним способом захисту порушеного права.
Щодо строку позовної давності суд зазначив, що вона не спливла, його було продовжено на період дії карантину та воєнного стану. При цьому, порушення права позивача відбулося з моменту прийняття оскаржуваного рішення радою від 21.05.2021 та здійснення реєстрації прав на земельну ділянку за відповідачем-2. 
Не погодившись з вказаним рішенням до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Комунальне підприємство "Господар" Губиниської селищної ради, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.10.2025р. у справі № 904/102/25 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач-2 посилається на те, що позивачу ніколи не належала спірна земельна ділянка на праві постійного користування, а отже були відсутності підстави для визнання права постійного користування за ним. У постанові Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 368/54/17 навів відмінності права постійного користування від права довічного успадковуваного володіння. 
Судом першої інстанції було невірно обчислено початок перебігу строку позовної давності та помилково не застосовано наслідки спливу строків позовної давності. Так, відповідачем було додано до матеріалів справи копію розпорядження голови Новомосковської районної державної адміністрації №979 від 10.10.2002 "Про припинення права довічного успадкованого володіння землею ОСОБА_1 ". Вказане розпорядження є чинним, у передбаченому законом порядку не скасовано. Починаючи з моменту вилучення земельної ділянки (з 2002 року) та до моменту виникнення спадкових правовідносин, на земельну ділянку позивач податки не сплачував, в господарській діяльності її не використовував. Отже, оскільки суд повинен надати оцінку вказаному розпорядженню відповідач вважає за необхідне заявити про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності.
Суд першої інстанції звернув увагу лише на відсутність заяви ОСОБА_1 про відмову від спірної земельної ділянки в матеріалах архівної справи не взявши до уваги, що строки зберігання такої заяви сплинули ще у 2007 році. У 2025 році така заява і не повинна була зберігатись, на відміну від розпорядження. 
З огляду на те, що земельна ділянка вибула з користування ОСОБА_1 згідно зазначеного розпорядження, яке у встановленому законом порядку не скасоване, підстави для визнання недійсними наступних рішень органу місцевого самоврядування є необґрунтованими та такими, що не поновлять права позивача, навіть за умови, що такі були порушені оскаржуваним рішенням.
Суд першої інстанції порушив норми процесуального права прийнявши до розгляду уточнену позовну заяву, в якій позивач змінив одночасно предмет та підстави позову.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.02.2026р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою, її розгляд призначено в судове засідання на 13.05.2026р. о 15:30 год.
В судовому засіданні 13.05.2026р. оголошено перерву до 24.06.2026р. о 16:30 год.
Позивач проти задоволення скарги заперечує та зазначає, що уточнення позовних вимог або зміна способу захисту права не є поданням нового позову, якщо фактичні обставини спору залишаються незмінними. Фактичні обставини спору не змінювалися, а уточнення позовних вимог було спрямоване виключно на уточнення способу судового захисту порушеного права.
Наявність чинного права довічного успадкованого володіння виключає можливість передачі цієї ж земельної ділянки іншій особі на праві постійного користування.
Передача земельної ділянки КП "Господар" відбулася без припинення існуючого речового права, що суперечить принципу стабільності речових прав.
Державна реєстрація права користування за іншою особою за наявності чинного речового права є незаконною.
Передача земельної ділянки іншій особі без припинення існуючого речового права є втручанням у майнові права позивача та суперечить стандартам ЄСПЛ.
Рішення суду першої інстанції безпосередньо стосується рішення Губиниської селищної ради. Однак зазначений орган не подав апеляційної скарги, що свідчить про відсутність заперечень щодо законності та обґрунтованості рішення суду.
Відповідач-1 подав пояснення у яких просить задовольнити апеляційну скаргу, стверджує, що ФГ "Бабино" не мала спірної земельної ділянки у постійному користуванні і суд не мав підстав визнавати за ФГ "Бабино" право постійного користування землею
Земля засновнику фермерського господарства ОСОБА_1 згідно Державного акту, зареєстрованому в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 532, видавалася на праві довічного успадковуваного володіння.
Право на довічне успадковуване володіння землею ОСОБА_1 , 1953 року народження, припинилося 10.10.2002 року згідно розпорядження голови Новомосковської районної державної адміністрації №979 "Про припинення права довічного успадкованого володіння землею ОСОБА_1 ". Доказів скасування цього розпорядження, втрати ним чинності чи визнання незаконним до суду не було подано.
Таким чином, право на довічне успадковуване володіння землею загальною площею 50,0 га на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_1 не входило до спадкової маси, в розумінні ст. 1218 ЦК України. ОСОБА_2 успадкувала право засновника селянського (фермерського) господарства "Бабино" в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка - ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Успадкування права засновника ФГ "Бабино" не тотожне з спадкуванням права на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою.
Позивач не зміг довести в суді, що фермерське господарство здійснювало користування земельною ділянкою після припинення права володіння. Жодних доказів користування землею в період з 10.10.2002 по 02.11.2019 до суду не подано.
Самарівська (Новомосковська) військова адміністрація не змогла надати оригінал заяви ОСОБА_1 про відмову від земельної ділянки. Але було надано належним чином завірену архівну копію розпорядження голови Новомосковської районної державної адміністрації від 10.10.2002 року № 979 "Про припинення права довічного успадкованого володіння землею ОСОБА_1 ".
Порушення в тому, що не зберігся оригінал заяви, відсутні, оскільки сплинув передбачений законодавством строк на його зберігання - 5 років.
Відсутність оригіналу заяви ОСОБА_1 жодним чином не спростовує факту видачі розпорядження № 979 від 10.10.2002 і не може ставити під сумнів його справжність чи дійсність.
Губиниська селищна рада не припиняла речового права позивача, так як такого речового права на момент прийняття рішення №50-10/VIII від 26.11.2021 "Про деякі питання управління майном (земельна ділянка з кадастровим номером 1223281000:02:041:1005)" не існувало.
Губиниська селищна рада погоджується з позицією КП "Господар", що подана "уточнена позовна заява" за свою суттю є новим позовом.
В "уточненій позовній заяві" значно розширено підстави позову та додано дві позовні вимоги, що однозначно свідчить про подачу нового позову, а не зміну підстав чи предмета позову.
Третя особа своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась. Про дату, час та місце судових засідань повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, ОСОБА_1 , 1953 року народження, мешканцю с. Василівка Новомосковського району Дніпропетровської області, на підставі рішення Новомосковської районної ради народних депутатів Новомосковського району Дніпропетровської області України від 18 вересня 1992 року надано у довічне успадковане володіння 50,0 гектарів землі в межах згідно з планом землеволодіння для організації фермерського господарства та видано Державний акт на право довічного успадкованого володіння землею від 1993 року, зареєстровано в Книзі записів державних актів на право довічного успадкованого володіння землею за № 532. 
14 квітня 1997 року, згідно з розпорядженням Новомосковської районної держадміністрації № 206 від 12.04.1996 року, видано свідоцтво про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності - юридичної особи Фермерського господарства "Бабино", про що зроблено запис у журналі обліку реєстрації за номером 65.
07 липня 1997 року зареєстровано фермерське господарство "Бабино" та присвоєно індикаційний код суб`єкта підприємницької діяльності в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій - 24988453. ОСОБА_1 став засновником селянського (фермерського) господарства "Бабино", яке знаходиться за адресою: вул. Чабаненка, буд 5, с. Василівка, Новомосковського району Дніпропетровської області, код ЄДРПОУ 24988453, що підтверджується Статутом в новій редакції від 10.11.2010 р. державна реєстрація № 12091050001005053. Факт державної реєстрації селянського (фермерського) господарство "Бабино" підтверджується також Свідоцтвом про державну реєстрацію серії А01, № 289089, номер запису про включення відомостей про юридичну особу до ЄДР 1 209 120 0000 005053.
У справі наявне розпорядження Голови Новомосковської районної державної адміністрації № 979 від 10.10.2002 "Про припинення права довічного успадкованого володіння землею ОСОБА_1 " на підставі відповідної заяви ОСОБА_1 про добровільну відмову від права довічного успадкованого володіння землею.
ІНФОРМАЦІЯ_2 засновник селянського (фермерського) господарства "Бабино" ОСОБА_1 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданим Виконавчим комітетом Василівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області 04.11.2019 року.
Після смерті ОСОБА_1 , на підставі рішення загальних зборів членів Фермерського господарства "Бабино" ОСОБА_2 обрано засновником вказаного господарства, що підтверджується п.1.2. Статуту ФГ "Бабино" (нова редакція).
Відповідно до п. 1.3 статуту ФГ " Бабино" (нова редакція) місцезнаходження фермерського господарства (юридична адреса): Україна, 51273 Дніпропетровська обл., Новомосковський р-н, село Василівка, вулиця Чабаненка, будинок 5.
В подальшому, 18 серпня 2021 року рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області (цивільна справа № 183/2090/21, № 2/183/2428/21) ухвалено:
- визнати за ОСОБА_2 право засновника селянського (фермерського) господарства "Бабино" (код ЄДРПОУ 24988453 зареєстроване Новомосковською районною державною адміністрацією 12 квітня 1996 року, номер запису про включення відомостей про юридичну особу до ЄДР 12091200000005053, юридична адреса: 51273, Дніпропетровська область Новомосковський район, село Василівка, вулиця Чабаненка, будинок 5, в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка - ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно з рішенням єдиного засновника фермерського господарства "Бабино" № 1/24 від 22 жовтня 2024 року, головою фермерського господарства "Бабино" призначено Бабіна Руслана Михайловича, про що зазначено у виписці з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань фермерського господарства "Бабино" (номер, дата та час формування виписки: 432832495567, 24.10.2024 14:40:07 здійснено приватним нотаріусом Працевич В.В.).
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.07.2023, Губиниська селищна рада Новомосковського району Дніпропетровської області постановила рішення про передачу майна з державної у комунальну власність, серія та номер 28-7/VI від 21.05.2021 і на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Новопокровської селищної ради Дніпропетровської області Гергеля Сергія Володимировича (індексний номер 58657272 від 29.07.2023), зареєструвала за собою право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1223281000:02:041:1005, площею 50 га.
26 листопада 2021 року Губиниська селищна рада Новомосковського району Дніпропетровської області VIII скликання десятої сесії за № 50-10/ VI постановила рішення "Про деякі питання управління комунальним майном (земельна ділянка з кадастровим номером 1223281000:02:041:1005)". У вказаному рішенні Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області зазначено:
"1. Передати Комунальному підприємству "Господар" Губиниської селищної ради (ідентифікаційний код юридичної особи 43536123) у постійне користування земельну ділянку комунальної власності розташовану на території Губиниської селищної об`єднаної територіальної громади Новомосковського району Дніпропетровської області з кадастровим номером 1223281000:02:041:1005 площею 49,8867 га.
2. Здійснити державну реєстрацію права постійного користування на - земельну ділянку комунальної власності з кадастровим номером 1223281000:02:041:1005 пощею 49.8867 га. за Комунальному підприємству "Господар" Губиниської селищної ради (ідентифікаційний код юридичної особи 43536123)".
Державний реєстратор Виконавчого комітету Новопокровської селищної ради Дніпропетровської області Гергель Сергій Володимирович зареєстрував за Комунальним підприємством "Господар" Губиниської селищної ради інше речове право - право постійного користування на спірну земельну ділянку на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 68657483 від 29.07.2023 13:56:48, на підставі якого до реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про інше речове право 51175365.
На сьогодні, організаційно-правова форма підприємства ФГ "Бабино" - фермерське господарство. Основний вид діяльності (КВЕД) - 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур. За даними з податкових реєстрів України організація ФГ "Бабино" перебуває на обліку в органах доходів та зборів.
З огляду на викладене, позивач вважає, що відповідач-1 - Губиниська селищна рада Новомосковського району Дніпропетровської області, протиправно вивела спірну земельну ділянку з кадастровим номером 1223281000:02:041:1005 з користування на праві довічного успадковуваного володіння землею позивача - Фермерського господарства "Бабино", та перереєструвала право власності на себе, а відповідач-2, Комунальне підприємство "Господар" Губиниської селищної ради, незаконно зареєструвало право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1223281000:02:041:1005 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про інше речове право: 511753650) і в Державному земельному кадастрі, що і є причиною виникнення спору та підставою для звернення з даним позовом до господарського суду. 
Частково задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд виходив з їх обгрунтованості та правомірності.
Проте, апеляційний суд вважає такі висновки суду першої інстанції безпідставними та помилковими.
Так, відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За змістом статей 6, 50 Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990 № 561-ХІІ (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надавалася громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявляли бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтувалося переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду надавалися земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.
Окремо законодавець виділяв іншу правову конструкцію - право постійного користування земельною ділянкою, підстави виникнення якого передбачено у статті 7 ЗК УРСР від 18 грудня 1990 року.
Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.03.1991 № 889-ХІІ, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України від 13.03.1992 № 2201-XII, було затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.
Земельний кодекс України від 18.12.1990 № 561-ХІІ (у редакції Закону від 13.03.1992 № 2196-XII) вже не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою.
На час надання громадянину ОСОБА_1 спірної земельної ділянки у довічне успадковуване володіння для ведення селянського (фермерського) господарства відносини, пов`язані зі створенням і діяльністю селянських (фермерських) господарств, регулював Закон України "Про селянське (фермерське) господарство" від 20.12.1991 № 2009-XII, приписи якого були спеціальними до відповідних приписів інших законів України, зокрема і до ЗК Української РСР від 18.12.1990 (у відповідній редакції) (така правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц).
За змістом частин 1, 3, 4 статті 2 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (у відповідній редакції) селянське (фермерське) господарство було формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Інтереси селянського (фермерського) господарства перед підприємствами, установами та організаціями, окремими громадянами представляв голова господарства, на ім`я якого видавався Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею або приватної власності.
Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (у відповідній редакції) земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства надавалися громадянам за їх бажанням у довічне успадковуване володіння, приватну власність або в оренду. Право приватної власності на земельну ділянку селянським (фермерським) господарством могло набуватися після шести років володіння нею. Надання земельної ділянки у довічне успадковуване володіння, приватну власність або в оренду здійснювалося із земель запасу, а також земель, вилучених у порядку, визначеному у пункті 1 статті 7 цього Закону.
Для ведення селянського (фермерського) господарства у довічне успадковуване володіння і приватну власність надавалися земельні ділянки, розмір яких не повинен був перевищувати 50 гектарів сільськогосподарських угідь і 100 гектарів усіх земель Після одержання Державного акта на право приватної власності або довічного успадковуваного володіння землею чи укладення договору на оренду селянське (фермерське) господарство підлягало державній реєстрації в районній, міській Раді народних депутатів, що надала земельну ділянку у довічне успадковуване володіння, приватну власність або користування (статті 6, 8 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство").
Як встановлено вище, фермерське господарство було створено через декілька років після отримання ОСОБА_1 державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею.
Відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13.03.1992 № 2200 "Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі" громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України.
01.01.2002 набрав чинності Земельний кодекс України від 25.10.2001 (далі - ЗК), згідно з частиною 1 статті 92 якого право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, визначено у частині 2 статті 92 цього Кодексу.
Фермерські господарства та фізичні особи до вказаного переліку не належали.
Разом із тим у пункті 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.
Конституційний Суд України рішенням від 22.09.2005 № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005 за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК (справа про постійне користування земельними ділянками) визнав неконституційним пункт 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Суд вказав, що стаття 92 ЗК не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Також Суд зауважив, що ЗК у редакції від 13.03.1992 закріпив право колективної і приватної власності громадян на землю, зокрема право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6). Поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.
З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за законом не може бути позбавлена права на таке володіння. На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновиду "мирного володіння майном" в розумінні Конвенції і як речового права, захищеного статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право (такі правові висновки наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 368/54/17, від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц).
Отже, подальші законодавчі зміни щодо права користування земельною ділянкою виключали будь-які обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу, а право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства залишалось чинним.
Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц наведено правовий висновок про те, що за змістом системного тлумачення статей 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство", статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України "Про фермерське господарство", статей 7, 27, 38, 50 і 51 ЗК Української РСР від 18.12.1990, статей 31, 92 ЗК України після отримання у постійне користування земельної ділянки, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства, та проведення державної реєстрації такого господарства постійним користувачем цієї ділянки є відповідне господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство. Натомість право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, за змістом приписів статті 6 ЗК Української РСР від 18.12.1990 у редакції, чинній до 16.05.1992, могло належати лише фізичній особі та згідно з частиною 1 статті 55 цього Кодексу у тій же редакції було об`єктом спадкування у випадку смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство. Тому таке право зі створенням селянського (фермерського) господарства до останнього не переходило.
Також у постанові від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що право постійного користування та право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою є різними інститутами і зауважує, що ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року у первинній редакції не передбачав можливості набуття фізичною особою земельної ділянки у приватну власність. Натомість цей кодекс гарантував фізичним особам право набувати земельні ділянки, зокрема, у довічне успадковуване володіння та у постійне користування. Обидва інститути передбачали можливість користування земельною ділянкою без обмеження будь-яким строком і, на думку Великої Палати Верховного Суду, відповідні майнові права могли бути об`єктом спадкування.
Відмінність висновків Великої Палати Верховного Суду, сформульованих у постановах у справах № 179/1043/16-ц і № 368/54/17 щодо можливості успадкувати права на земельні ділянки, надані спадкодавцеві для ведення селянського (фермерського) господарства, зумовлена тим, що право довічного успадковуваного володіння такою ділянкою, на відміну від права постійного користування нею, за змістом приписів статті 6 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року у первинній редакції могло належати лише фізичній особі та згідно з частиною першою статті 55 цього кодексу у тій же редакції було об`єктом спадкування у випадку смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство. Тому таке право зі створенням селянського (фермерського) господарства до останнього не переходило.
За позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 березня 2026 року по справі № 128/4476/24 право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою та право постійного користування земельною ділянкою мають різну правову природу, підстави виникнення та правові наслідки, а отже, не можуть вважатися тотожними. Право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою є самостійним речовим правом, яке відповідно до свого правового змісту може переходити у порядку спадкування, а законодавство не містить норми, яка б передбачала припинення такого права у зв`язку зі створенням фермерського господарства або зі смертю особи, якій воно було надано. Посилання на те, що після державної реєстрації фермерського господарства право користування земельною ділянкою автоматично переходить до господарства, не спростовує існування у спадкодавця права довічного успадковуваного володіння, оскільки саме це право було надано не господарству, а фізичній особі, та посвідчене державним актом. Факт створення фермерського господарства не змінює правової природи вже набутого речового права та не припиняє його.
Отже, право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою могло бути успадковано ОСОБА_2 від ОСОБА_1 , за умови наявності такого чинного права у останнього на момент смерті, чого не вбачається у даній справі.
Так, відповідно до статті 27 ЗК України 1990 року право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.
Підстави припинення права користування земельною ділянкою на теперішній час врегульовано статтею 141 Земельного кодексу України. Зокрема, підставами припинення права користування земельною ділянкою є, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою (п. а ч.1 ст. 141 ЗК України).
Отже, право користування може бути припинене лише з передбачених у статті 141 ЗК України з підстав, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, є такими, що порушують це право.
Вище встановлено, що 27.02.2025 Самарівська (колишня Новомосковська) районна військова адміністрація Дніпропетровської області надала Губиниській селищній раді копію розпорядження Голови РДА № 979 від 10.10.2002 "Про припинення права довічного успадкованого володіння землею ОСОБА_1 ".
Таким чином, голова Фермерське господарство "Бабино" ОСОБА_1 здійснив відмову від спірної земельної ділянки, шляхом подачі відповідної заяви до Новомосковської районної державної адміністрації, на підставі чого Головою Новомосковської районної державної адміністрація Дніпропетровської області було винесено розпорядження № 979 від 10.10.2002 "Про припинення права довічного успадкованого володіння землею ОСОБА_1 ". 
Суд першої інстанції для встановлення обставин щодо відмови керівника Фермерського господарства "Бабино" ОСОБА_1 від спірної земельної ділянки витребував від Самарівської (Новомосковської) районної військової адміністрації оригінал заяви ОСОБА_1 про відмову на право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою з кадастровим номером 1223281000:02:041:1005.
В свою чергу остання повідомила суд про знищення оригіналу заяви за інформацією архівного відділу Самарівської районної державної адміністрації (а.с. 23-32, т. 2). Згідно акту вилучення на знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду від 25.01.2019 № 3 зазначені документи у ньому знищені за закінченням стоків зберігання (архівна копія від 17.03.2025 № Г-63).
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутність заяви про добровільну відмову від права користування земельною ділянкою свідчить про недоведеність волевиявлення особи на припинення такого права.
Суд першої інстанції безпідставно надав перевагу факту відсутності заяви, не врахувавши, що розпорядження про припинення права користування земельною ділянкою є чинним індивідуальним правовим актом компетентного органу, який у встановленому законом порядку не скасований, не визнаний незаконним або недійсним та породжує відповідні правові наслідки.
Сам по собі факт знищення заяви після закінчення строку її архівного зберігання не спростовує законності прийнятого розпорядження та не може свідчити про відсутність волевиявлення особи на момент його прийняття. В іншому випадку будь-яке рішення органу влади могло б бути поставлене під сумнів виключно через втрату або знищення документа, який був підставою для його прийняття, що суперечить принципу правової визначеності та презумпції правомірності актів органів державної влади. 
За відсутності належних і допустимих доказів незаконності чи фальсифікації розпорядження суд не мав правових підстав ігнорувати його юридичну силу та пов`язані з ним правові наслідки.
Суд першої інстанції також безпідставно поклав в основу свого висновку відсутність у Держгеокадастрі відомостей про припинення права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою. Водночас сама по собі відсутність відповідних відомостей не є доказом того, що таке право не було припинене. Інформація, що міститься у кадастрових чи реєстраційних базах, має похідний характер і відображає вже існуючі юридичні факти, але не створює і не припиняє їх. Натомість юридичним фактом припинення права у спірних правовідносинах є саме прийняття компетентним органом відповідного розпорядження. Вказаним розпорядженням було зобов`язано ОСОБА_1 повернути оригінал державного акту до Районного відділу земельних ресурсів, а Районному відділу земельних ресурсів внести відповідні зміни в облікову документацію. Проте, виконання вказаних вимог не підтверджується матеріалами справи.
Також, матеріали справи не мітять доказів того, що спірна земельна ділянка з 2002 по 2019 рік (до смерті ОСОБА_1 ) використовувалась у своїй діяльності позивачем. Позивач не надав доказів її обробітку, сплати податку на землю за такий період тощо. Вказане додатково підтверджує, що користування земельною ділянкою було добровільно припинено у 2002 році.
У свою чергу, згідно п. а ч. 1 ст. 17 ЗК України, в редакції станом на момент прийняття розпорядження, до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності (ч.ч. 1,2 ст. 83 ЗК України)
Згідно ч.ч. 1,2 ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій відповідно до закону. 
Отже, районна державна адміністрація приймаючи вказане розпорядження щодо спірної земельної ділянки на той час діяла в межах своїх повноважень.
Відповідно, право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою з кадастровим номером 1223281000:02:041:1005 було припинено.
В подальшому, Губиниська селищна рада Новомосковського району Дніпропетровської області відповідно до вимог пунктів 3, 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" та ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України стала органом, який від імені територіальної громади здійснює права власника щодо спірної земельної ділянки, яка змінила форму власності на комунальну згідно закону. Відповідно не маючи обтяжень у вигляді інших речових прав на спірну земельну ділянку, відповідач-1 міг розпоряджатися нею шляхом передачі у користування третім особам. 
За викладених обставин колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для визнання за позивачем права постійного користування земельною ділянкою площею 49,8867 га кадастровий номер 1223281000:02:041:1005, а також усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом витребування з чужого незаконного володіння, з огляду на встановлення відсутності жодних прав позивача на означену земельну ділянку.
Окремо щодо вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом витребування з чужого незаконного володіння колегія суддів зазначає про наявність в ній суперечності та одночасного поєднання взаємовиключних вимог негаторного позову (усунення перешкод) та віндикаційного (витребування з чужого володіння). Визначальним критерієм для їх розмежування є наявність фактичного володіння майном на момент звернення до суду, яке або наявне, або відсутнє. Віндикаційний позов - це вимога неволодіючого власника/титульного володільця до володіючого невласника/володільця про повернення (витребування) майна; негаторний позов - це вимога володіючого власника/титульного володільця про усунення перешкод у користуванні чи розпорядженні своїм майном.
Якщо майно протиправно вибуло з володіння та на нього було зареєстровано право власності/користування за іншою особою (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю), ефективним способом захисту є віндикаційний позов (витребування майна з чужого незаконного володіння відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України). 
Отже, у вказаних позовних вимогах про визнання за позивачем права постійного користування земельною ділянкою, а також усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом витребування з чужого незаконного володіння слід відмовити.
Водночас, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним та скасування рішення ради за № 50-10/ VІІІ від 26 листопада 2021 року, а також скасування державної реєстрації іншого речового права - права постійного користування на земельну ділянку за відповідачем-2.
В даному випадку вказані вимоги не підлягають задоволенню, як по суті, так і у зв`язку з їх неефективністю.
Оскарження рішення органу місцевого самоврядування про надання в користування земельної ділянки є неналежним способом захисту, оскільки таке рішення вже реалізовано шляхом передачі у користування такої земельної ділянки, а тому наразі не створює жодних правових наслідків, як не створить їх і його скасування. Задоволення такої вимоги не може призвести до захисту/поновлення прав на земельну ділянку, тобто такі позовні вимоги не є ефективним способом захисту права.
Запис у Державному реєстрі речових прав є лише фіксацією вже існуючого права, а не підставою для його виникнення. Скасування реєстрації не призведе до автоматичного відновлення попереднього права чи повернення майна. Згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду, для захисту своїх інтересів слід застосовувати інші, матеріально-правові способи, зокрема, віндикаційний позов. Окремо скасовувати реєстрацію чи запис відсутня необхідність, оскільки задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення змін до реєстру.
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.
Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду у постановах від 10.07.2024 у справі № 920/714/23, від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17.
Щодо доводів відповідачів про одночасну зміну позивачем предмету та підстав позову в уточненій позовній заяві від 27.06.2025, то апеляційний суд зважає на наступне.
За змістом частини 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. 
Під предметом позову розуміють певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Отже, зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Предмет позову кореспондує із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.
Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.
Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі №657/1024/16-ц зробила висновок, зокрема про те, що заяву про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави) і норми права (юридичні підстави), які позивач первісно не визначив підставою позову, та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі №657/1024/16-ц зазначила, що оскільки положення частини третьої статті 49 ЦПК України (яка кореспондується зі ст. 46 ГПК України) виключають можливість одночасної зміни предмета і підстав позову, то у разі подання позивачем заяви у підготовчому засіданні, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, суд повинен відмовити у прийнятті такої заяви та повернути заявникові. Водночас позивач не позбавлений прав звернутися до суду з новим позовом у встановленому законом порядку.
В даному випадку, позивачем доповнено позовні вимоги двома новими, які пов`язані з первісними, а необхідність зміни предмету позову виникла оскільки початкові вимоги позивача, на його думку, не були ефективними для захисту прав. При цьому у даному випадку зміна підстав позову не відбулася.
Відповідачі стверджують, що позивач змінив підстави позову, оскільки в уточненій заяві з`явилися посилання на спадкування права ОСОБА_2 та правові позиції щодо віндикації (ст. 388 ЦК України). 
Однак суд зазначає, що уточнений позов, так само як і первісний, мотивовано наявністю Державного акта на право довічного успадкованого володіння землею, виданого на ім`я засновника господарства - ОСОБА_1 ; створення та законної діяльності СФГ "Бабино" на цій земельній ділянці; протиправне (на думку позивача) прийняття Губиниською селищною радою рішення № 50-10/VIII від 26.11.2021 року, яким цю ж ділянку передано КП "Господар".
Посилання в уточненій заяві на обставини спадкування прав засновника його членом ( ОСОБА_2 ) є лише деталізацією, уточненням та доповненням щодо переходу/збереження прав на землю в межах фермерського господарства.
Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.
Зміна правового обґрунтування також не є зміною підстав. За усталеною практикою Верховного Суду, правова кваліфікація спору (посилання на закони чи судову практику) не є підставою позову, а її зміна чи доповнення не свідчить про зміну підстав позову.
Щодо заяви відповідача-1 про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строків позовної давності, який закінчився 10.10.2005, тобто від дати прийняття розпорядження Новомосковської районної державної адміністрації № 979 від 10.10.2002 "Про припинення права довічного успадкованого володіння землею ОСОБА_1 ", суд зазначає, що вказаний документ не є предметом оскарження.
Окрім того, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову та є порушене право. Якщо право чи інтерес не порушено (як у даному випадку), суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
З огляду на усе вищевикладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскільки її доводи знайшли підтвердження, а оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання позову покладаються на позивача, а судовий збір за подання апеляційної скарги слід стягнути з позивача на користь відповідача-2.
Керуючись статтями 129, 269, 275, 276, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Господар" Губиниської селищної ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.10.2025р. у справі № 904/102/25 - задовольнити.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.10.2025р. у справі № 904/102/25 – скасувати в частині задоволених позовних вимог.
Ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання за Фермерським господарством "Бабино" права постійного користування земельною ділянкою та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом витребування з чужого незаконного володіння Комунального підприємства "Господар" Губиниської селищної ради земельної ділянки.
Витрати з оплати судового збору за подання позову віднести на Фермерське господарство "Бабино".
В решті рішення залишити без змін.
Стягнути з Фермерського господарства "Бабино" на користь Комунального підприємства "Господар" Губиниської селищної ради судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 7 267, 20 грн.
Видачу наказу, з урахуванням необхідних реквізитів, доручити Господарському суду Дніпропетровської області.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена та підписана 06.07.2025р.

Головуючий суддя А.Є. Чередко

Суддя В.Ф. Мороз

Суддя    О.Г. Іванов