Справа № 344/1361/17 
Провадження № 22-ц/4808/600/26 
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М. 
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мальцевої Є.Є.
суддів: Девляшевського В.А., Луганської В.М.,
секретар Кузів А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Зелінського Павла Любомировича на рішення Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2023 року, ухвалене судом у складі головуючого судді Антоняка Т. М. у м. Івано-Франківськ, повний текст рішення складено 15 березня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,
у с т а н о в и в:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
Позов мотивовано тим, що позивач є співвласником прибудинкової території по АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 989967 від 25 травня 2009 року, виданим на ім`я співвласників ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . На момент оформлення жителями будинку АДРЕСА_1 права власності на вказану земельну ділянку відповідачі жодних прав на цю земельну ділянку, у тому числі сервітутних, не мали, що підтверджується, зокрема, технічною документацією на земельну ділянку. Водночас відповідачі заявили своє право на сарай, що збудований на цій земельній ділянці, не врахувавши права жителів будинку АДРЕСА_1 . 
На звернення позивача до органів місцевого самоврядування Департамент житлової, комунальної політики та благоустрою листом від 19 жовтня 2016 року за № КО/132 повідомив позивача, що під час обстеження працівниками муніципальної інспекції з благоустрою вказаної у зверненні адреси, на вимогу інспекторів Куриляк Л.Б., яка проживає по АДРЕСА_2 , було пред`явлено свідоцтво про право власності на житло, в якому вписаний згаданий сарай. Також ОСОБА_5 і позивачу пред`являла свідоцтво від 15 червня 1999 року про право власності на житло по АДРЕСА_2 , однак жодних даних про те, що в цьому свідоцтві вписано сарай (чи інший об`єкт) по АДРЕСА_1 немає, оскільки у свідоцтві зазначено, що треба вважати кв. АДРЕСА_3 приватизованою разом з коморою, що розташована в підвалі, сараєм площею 7,0 м.кв.
У 2016 році спірний об`єкт було розвалено деревом. Тобто вказана мала архітектурна форма на земельній ділянці по АДРЕСА_1 припинила своє існування природним чином, проте восени 2016 року відповідачі самочинно відновили зруйнований об`єкт.
Посилаючись на викладені обставини, позивач просив зобов`язати відповідачів усунути йому перешкоди щодо користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2610100000:06:001:0139, шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта - малої архітектурної форми (сараю чи чогось іншого) на цій земельній ділянці та стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 усунути перешкоди ОСОБА_2 щодо користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2610100000:06:001:0139, шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта малої архітектурної форми - сараю на цій земельній ділянці. 
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 користь ОСОБА_2 по 213,33 грн з кожного понесених витрат на оплату судового збору.

Представник ОСОБА_1 – адвокат Зелінський П.Л. на зазначене рішення подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що суд допустив порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, а саме розглянув справу за відсутності відповідачів, які не були повідомлені про розгляд справи. Більше того, ОСОБА_1 в поданому нею клопотанні від 09 червня 2017 року вказувала свої дані для листування та номер мобільного телефону, однак за вказаною нею адресою жодних листів не було направлено. У судовому рішенні представником відповідача зазначено ОСОБА_12 , який заперечував щодо задоволення позовних вимог, однак протокол судового засідання, у якому прийнято оскаржене рішення від 16 лютого 2023 року, не містить даних про те, що ОСОБА_12 приймав участь у судовому засіданні. Більше того, матеріали справи не містять даних щодо повноважень ОСОБА_12 на представництво будь-кого з відповідачів, а наявна у справі довіреність втратила чинність. 
Також судом першої інстанції не вирішено питання про залучення до розгляду справи всіх заінтересованих осіб, адже земельна ділянка площею 0,0996 га по АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , при цьому деякі з яких проживають у будинку АДРЕСА_1 набагато довше, ніж позивач, і могли б пояснити, в який час та за яких умов будувався сарай, яким чином він експлуатувався та чи порушує він їхнє право користування земельною ділянкою.
Крім того, один із співвідповідачів ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, а відтак вирішувати щодо нього спір та стягувати з нього грошові суми неможливо. 
Також суд допустив порушення порядку розгляду справи, оскільки справа розпочата та була зупинена за нормами старої редакції ЦПК України, у той же час ухвали про поновлення провадження у справі та вирішення порядку розгляду справи з початку не приймалося. Таким чином суд не тільки розглянув справу за відсутності відповідачів, належним чином не повідомивши ОСОБА_1 про розгляд справи, а ще й позбавив її права подати відзив на позов, чим порушив як принцип змагальності сторін, так і право сторони на захист.
Окрім зазначених порушень, суд також неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зокрема щодо місця знаходження сараю, який належить ОСОБА_1 та членам її сім`ї, а також щодо самовільного будівництва вказаного сараю. Так, матеріали справи не містять геодезичної зйомки чи будь-яких інших даних, які б підтверджували факт перетинання/накладення/розміщення сараю площею 7,0 м.кв на земельній ділянці з кадастровим номером 2610100000:06:001:0139. Позивач стверджує, що в документації на вказану земельну ділянку відомостей про сарай немає. 
Судом не враховано як преюдиційні обставини, встановлені постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 липня 2021 року у справі № 344/7124/17 про те, що сарай сім`ї ОСОБА_1 знаходиться на прибудинковій території житлового будинку по АДРЕСА_1 . Таким чином, незрозуміло як сарай, який знаходиться на сусідній земельній ділянці, порушує права позивача. Позивач звернувся із позовною заявою про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, однак не зазначив, як порушується його право і як обраний спосіб захисту призведе до відновлення порушеного права.
Щодо самовільного будівництва сараю, то для встановлення даного факту необхідні спеціальні знання. При цьому жодних висновків, актів огляду/перевірки чи будь-яких інших документів органів державного контролю в даній сфері матеріали справи не містять. Висновок суду про те, що факт самовільного будівництва сараю підтверджується довідкою ОБТІ № 00728 від 27 квітня 2017 року, не відповідає обставинам справи та суперечить змісту довідки. Більше того, за даними довідки 23 листопада 2001 року за відповідачами було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_4 з сараєм.
З наведених підстав представник апелянта просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України не скористалися.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 травня 2023 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .. 
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року залучено до участі у справі в якості правонаступника відповідача ОСОБА_4 – ОСОБА_3 .. 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 січня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зелінського П.Л. задоволено.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 лютого 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 18 травня 2023 року залишено без змін.
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 січня 2024 року скасовано.
Справу № 344/1361/17 у частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Позивач ОСОБА_2 до апеляційного суду не явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_1 , її представника адвоката Зелінського П.Л., які підтримали апеляційну скаргу, заперечення представників ОСОБА_2 – адвоката Малетина А.Я., Михайлишин Н.Й., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Повідомлення учасників справи про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України.
Суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша-четверта статті 128 ЦПК України).
Згідно з частиною шостою статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Днем вручення судової повістки є:1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (частина восьма статті 128 ЦПК України).
Відповідно до положень частин першої, другої, п`ятої статті 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
За змістом пункту першого частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.
Встановлено, що ухвалою Івано-Франківського міського суду від 10 жовтня 2017 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №344/7124/17.
У липні 2021 року представник позивача - Котик Р.В. повідомив Івано-Франківський міський суд про усунення обставин, що викликали зупинення провадження.
Матеріалами справи підтверджується, що учасники справи повідомлялись про призначення судового засідання на 09 год 30 хв 13 жовтня 2021 року. При цьому у матеріалах справи у порушення вимог ч.1 ст. 254 ЦПК України відсутня ухвала про поновлення провадження у справі.
У зв`язку із неявкою сторін, перебуванням головуючого на лікарняному, неявкою відповідачів розгляд справи неодноразово відкладався. Останнє судове засідання було призначено на 13 год 20 хв 16 лютого 2023 року.
Про дату, час і місце розгляду справи суд першої інстанції повідомляв відповідачів, зокрема, і ОСОБА_1 шляхом направлення судових повісток про виклик за місцем їх проживання засобами поштового зв`язку.
Водночас, у матеріалах справи відсутні відомості про отримання відповідачами судових повісток про розгляд справи 03 листопада 2022 року, 13 грудня 2022 року та 16 лютого 2023 року.
Таким чином, місцевий суд розглянув справу за відсутності відповідачів, щодо яких не було відомостей про вручення їм судової повістки.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідачки ОСОБА_1 про розгляд справи. 
Згідно із п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання суду, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Оскільки судом першої інстанції розглянуто справу за відсутності ОСОБА_1 , належним чином не повідомленою про дату, час і місце судового засідання, і вона обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, колегія суддів приходить висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового.

Вирішуючи спір по суті, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Згідно зі статтею 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об`єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі проектів розподілу території кварталу, мікрорайону та відповідної землевпорядної документації.
Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За змістом ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд установив, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 15.06.1999 року виданого Госпрозрахунковою групою по приватизації державного житлового фонду, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам її сім`ї: ОСОБА_4 - чоловіку, ОСОБА_5 (нині ОСОБА_3 ) - дочці. Також зазначено, що вказана квартира приватизована разом з сараєм площею 7,0 м.кв. (т.1 а.с. 12-13).
25.05.2009 року ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯЖ № 989967, на підставі рішення Івано-Франківської міської ради XXVII сесії V демократичного скликання від 20.05.2008 року.
Згідно з державним актом серії ЯЖ № 989967, позивач є власником земельної ділянки, площею 0,0996 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд. Співвласниками вказаної земельної ділянки є ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 (т.1 а.с. 6).
Згідно довідки обласного комунального підприємства Івано-Франківського обласне бюро технічної інвентаризації від 27.04.2017 року № 00728 зазначено, що за ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 . Переходів права власності на даний обєкт не зареєстровано. Разом з тим зазначено, що сарай площею 7,0 м.кв. збудовано самовільно.
Також встановлено, що ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом до Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про визнання незаконним та скасування п.2.50 рішення ХХVІІ сесії 5 демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 20.05.2008 року; визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №989967 з реєстраційним номером №010929400491 виданого 20.05.2009 року на земельну ділянку площею 0,0996-га, кадастровий номер 2610100000:06:001:0139; скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 15030794 від 08.08.2014 року, номер запису про право власності: 6620817, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 422281926101 за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0996 га, кадастровий номер 2610100000:06:001:0139, за адресою: АДРЕСА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; стягнення судових витрат.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним та скасовано пункт 2.50 рішення XXVII сесії 5 демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 20.05.2008 року "щодо затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на землю та переданя у власність, земельні ділянки громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд” на земельну ділянку площею 0.0996-га. кадастровий помер 2610100000:06:001:0139 на АДРЕСА_1 ; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №989967 з реєстраційним номером №010929400491 - виданий 20.05.2009 року на земельну ділянку площею 0.0996-га, кадастровий номер 2610100000:06:001:0139; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 15030794 від 08.08.2014 року номер запису про право власності: 6620817, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 422281926101 за ОСОБА_2 (і.к. НОМЕР_1 ) на земельну ділянку площею 0.0996га, кадастровий номер 2610100000:06:001:0139, за адресою АДРЕСА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Постановою колегії суддів Івано-Франківського апеляційного суду від 13 липня 2021 року рішення Івано-Франківського міського суду від 02 березня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги щодо розміщення на приватизованій земельній ділянці сараю, як на доказ, позивач посилався на лист Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради від 19 жовтня 2016 року за № КО-132, де зазначено, що під час обстеження працівниками Муніципальної інспекції із благоустрою, на вимогу інспекторів гр. ОСОБА_5 , яка проживає по АДРЕСА_2 , було пред`явлено свідоцтво про право власності на житло, в якому вписано згаданий заявником ( ОСОБА_2 ) сарай.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що позивачем наведено переконливі доводи на обґрунтування обставин, які стали підставою для усунення йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2610100000:06:001:0139 та те, що відповідачі чинять перешкоди, шляхом самочинно збудованого об`єкта малої архітектурної форми – сараю.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див, зокрема, постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 4 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 201/5625/17).
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частинах першій, другій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частини четверта статті 82 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), зазначено, що «преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи».
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 925/698/16 (провадження № 12-17гс19).
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами (частина перша статті 44 ЦПК України).
Процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті. Проявом принципу процесуальної доброї совісті є те, що особа (зокрема, позивач) навряд чи може висувати твердження несумісні з тією позицією, яка зайнята нею в судовому процесі, що вже відбувся. Принцип процесуальної доброї совісті навряд чи має толерувати непостійність учасників процесу, а навпаки покликаний забезпечити послідовну поведінку учасників спору. Адже суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Правопорядок не може допускати ситуації, за яких особа наполягає в різних судових процесах на правдивості протилежних одне одному тверджень задля просування власних інтересів (див., постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)).
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесений до Реєстру.
Аналіз матеріалів справи та Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що ухвалою Івано-Франківського міського суду від 10 жовтня 2017 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 344/7124/17 за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (т. 1, а.с. 88). Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 липня 2021 року у наведеній справі рішення Івано-Франківського міського суду від 02 березня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову (т.1 а.с.142-147). За змістом цієї постанови апеляційний суд встановив, що згідно з технічною документацією щодо земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_1 , що перебуває в спільній власності відповідачів, в тому числі ОСОБА_2 , актом обстеження і узгодження меж землекористування в натурі, про спірний сарай та його площу не вказано. ОСОБА_1 обґрунтовує підставу для визнання п.2.50 рішення Івано-Франківської міської ради від 20 травня 2008 року незаконним тим, що на земельній ділянці (кадастровий номер 2610100000:06:001:0139) розміщений сарай. Проте доказів або будь-яких інших фактичних даних щодо права користування зазначеною земельною ділянкою не наводить. 
Під час розгляду даної справи відповідачка ОСОБА_1 заперечувала факт розміщення (накладення) сараю на земельній ділянці з кадастровим номером 2610100000:06:001:0139. 
Разом з тим необхідно прийняти до уваги, що позиція ОСОБА_1 у справі № 344/7124/17 із посиланням на те, що до складу земельної ділянки на АДРЕСА_1 , неправомірно включено частину земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_5 під її сараєм, яка раз і свідчить про визнання нею обставин, на які позивач посилався в цій справі (т.1 а.с.142). Проявом принципу процесуальної доброї совісті є те, що особа не може висувати твердження, несумісні з тією позицією, яка зайнята нею в судовому процесі, що вже відбувся. Принцип процесуальної доброї совісті навряд чи має толерувати непостійність учасників процесу, а навпаки покликаний забезпечити послідовну їхню поведінку. Правопорядок не може допускати ситуації, за яких особа наполягає в різних судових процесах на правдивості протилежних одне одному тверджень задля просування власних інтересів. У справі № 344/7124/17 сторони визнавали (а суди протилежного не встановили) розміщення (накладення) спірного сараю на земельній ділянці з кадастровим номером 2610100000:06:001:0139 на АДРЕСА_1 – будинку позивача . Тому колегія суддів погоджується з тим, що суд першої інстанції правильно врахував обставини, встановлені постановою апеляційного суду від 13.07.2021 року у справі № 344/7124/17, оскільки вона має є преюдиційне значення в частині підтвердження вказаного факту. Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довів обставини, на які він посилається, судовою експертизою, геодезичною зйомкою або іншими даними щодо його підтвердження. 
У позові ОСОБА_2 вказує про те, що сарай, який був у власності відповідачів згідно свідоцтва про власність було зруйновано внаслідок природних явищ, а у 2016 році відповідачі встановили новий сарай, який є самочинним. При цьому необхідно враховувати, що позивач отримав право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , в 2006 році. Такі обставини ніким не спростовані. Існування сараю достатньо доводять світлини у матеріалах справи. Крім того, відповідачі не заперечують, що сарай був знов змонтований на тому ж місті, вони їм користуються. Той факт, що спірний сарай площею 7 кв.м. був внесений в свідоцтво відповідачів про право власності на квартиру АДРЕСА_3 , в 1999 році, не спростовує того, що фактично він розташований на території земельної ділянки будинку АДРЕСА_1 , яка є у власності позивача. Такі обставини встановлені рішенням суду у справі № 344/7124/17. Крім того, матеріалами справи №344/7124/17 встановлено, що відповідачами в 2017 році зареєстровано право власності  на квартиру з сараєм в будинку АДРЕСА_5 , разом з тим в довідці БТІ зазначено, що сарай площею 7 кв.м. збудовано самочинно, що підтверджує обставини, на які посилався позивач. Отже, позивачем достатньо доведений факт порушення його права користування власною земельною ділянкою. 

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивачем не надано достатніх доказів, які б підтверджували факт накладення місця розташування сараю на земельну ділянку позивача, не є слушними з урахуванням вищевказаних обставин, а саме, змісту рішення справі № 344/7124/17. Напроти, висловлена в апеляційній скарзі думка про те, що постановою апеляційного суду встановлено, що сарай сім`ї ОСОБА_1 знаходиться на території будинку АДРЕСА_5 прямо суперечить змісту вказаного рішення, в якому зазначено, що ОСОБА_1 не подала суду доказів того, що спірний сарай відноситься до її квартири і що розміщений на прибудинковій території житлового будинку АДРЕСА_1 . Між тим, сама ОСОБА_1 вважає власністю спірний сарай. 

Не заслуговують на увагу і твердження апелянта про порушення судом норм процесуального права у зв`язку із незалученням до участі у справі інших, крім ОСОБА_2 , співвласників земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Так, у скарзі не міститься доводів, які б передбачали обов`язкове залучення співвласників в якості заінтересованих осіб, крім міркувань апелянта, що вони могли дати певні свідчення, оскільки, керуючись нормами статей 2,4,13 ЦПК України, суд не має ані права, ані обов`язку з`ясовувати, чи порушені чиїмись діями права осіб, що не звертаються до суду із самостійними позовами. 
Таким чином, враховуючи, що позивач належно підтвердив факт порушення діями відповідачів його прав, а доводи апеляційної скарги є безпідставними, то не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. 
Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
При вирішенні спору судом першої інстанції об`єктивно і повно встановлено фактичні обставини справи, оцінено докази.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду по суті спору та не впливають на їх правильність.
Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.
Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення по суті спору. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Однак з урахуванням норм статті 376 ЦПК України, у зв`язку із встановленим колегією суддів порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 ..
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга задоволена частково, і колегією суддів ухвалено аналогічне рішення за позовними вимогами, з відповідачів підлягають стягненню витрати на судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції: з ОСОБА_1 213,33 грн, а з ОСОБА_3 - 426,55 грн, як з відповідача, і правонаступника ОСОБА_4 ..
Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Зелінського Павла Любомировича задовольнити частково. .
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2023 року скасувати. 
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою задовольнити. 
Зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_2 щодо користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2610100000:06:001:0139, шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта малої архітектурної форми - сараю на цій земельній ділянці. 
Стягнути з ОСОБА_1 213,33 грн, з ОСОБА_3 426,66 грн на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат на оплату судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення складений 08 травня 2026 року. 

Судді Є.Є. Мальцева
В.А. Девляшевський 
В.М. Луганська