Справа № 357/4440/26
Провадження № 2/357/4655/26

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

22 червня 2026 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді – Орєхова О. І. ,
за участі секретаря – Кича М. В.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – Грабовського І.А.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного підприємства Фірма «Атрікс» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки,

В С Т А Н О В И В :

В березні 2026 року, адвокат Вдовика Олена Миколаївна, яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до Приватного підприємства Фірма «Атрікс» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки, обґрунтовуючи наступним.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі- Позивач) в період з 01.11.2021 працювала на посаді менеджера в ПП Фірма «Атрікс», код ЄДРПОУ 25297225 (далі-Відповідач).
Відповідно до запису № 11 у трудовій книзі позивача серії НОМЕР_1 міститься запис про працевлаштування до ПП Фірма «Атрікс» на підставі Наказу № 3-К від 03.11.2021 та на підставі № 4-К від 28.04.2023 звільнена з роботи за угодою сторін згідно ст. 36 п. 1 КЗпП (запис № 12 в трудовій книжці). Дані записи підписані директором Афанасьєвим Ю.Д.
Відповідно Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного страхування, Форма ОК-5, що видано Пенсійним фондом України, міститься інформація про нараховану заробітну плату відповідачем на користь позивача у період з листопада 2021 року по лютий 2023 року включно. Відповідно до довідки ОК-5, очевидним є те, що відповідачем сплачувався Єдиний соціальний внесок та зараховується до страхового стажу позивача.
Аналогічна позиція міститься і у Відомостях з Держаного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерел a/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору.
На неодноразові звернення позивача до директора ПП Фірми «Атрікс» Афанасьєва Юрія Дмитровича про виплату заробітної плати позивачу, директор відмовлявся її виплачувати, посилаючись на те що вона його дружина (на той час вони перебували у шлюбі) і у них спільний бюджет.
Однак, фактично, за період офіційного працевлаштування відповідач жодного разу не виплатив позивачу заробітну плату як на банківський рахунок, так і не видавав готівкою.
Адвокатом Вдовикою О.М. було надіслано адвокатський запит на ім`я керівника ПП Фірма «Атрікс» із проханням: надати довідку про нараховану та виплачену заробітну плату ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 у період її працевлаштування в ПП Фірмі «Атрікс»; повідомити у якій формі (готівковій чи безготівковій) формі здійснювалась виплата заробітної плати ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 в період її працевлаштування та надати копії підтверджуючих документів про виплату заробітної плати за весь період роботи в ПП Фірмі «Атрікс».
У своїй відповіді ПП Фірма «Атрікс» за підписом директора Ю.Д. Афанасьєва від 27.02.2026 адвоката повідомлено, що з огляду на те, що ОСОБА_1 , не виконувала ніякої роботи, заробітна плата їй нараховувалась, але не виплачувалась. За весь період ОСОБА_1 було нараховано до видачі 103135,14 гривень.
Посилання роботодавця на те, що нібито ОСОБА_1 не виконувала ніякої робити і влаштована на роботу лише через те щоб їй нараховувався страховий стаж є лише невдалою спробою роботодавця уникнути відповідальності за свої неправомірні дії.
Жодним нормативним актом не передбачено право роботодавця не виплачувати працівнику нараховану заробітну плату.
Таким чином, незважаючи на звернення позивача до відповідача, вона так і не змогла отримати належні їй кошти, у зв`язку з чим, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по заробітній платі.
Не погашаючи тривалий час заборгованість по заробітній платі, відповідач ставить позивача у важке матеріальне становище, тим самим порушуючи її конституційні права на належну та своєчасну оплату праці.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки, але не більше 6 місяців.
Просила суд стягнути з Приватного підприємства Фірми «Атрікс» (ЄДРПОУ 25297225) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 103 135,14 грн, сума зазначена з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику в розмірі 55 255,20 грн та сплачений судовий збір у розмірі 1331, 20 гривень. Стягнути з Приватного підприємства Фірми «Атрікс» (ЄДРПОУ 25297255) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 витрати на правничу допомогу, у розмірі, що будуть визначені протягом п`яти днів після прийняття рішення суду у даній справі ( а. с. 1-11 ).
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.03.2026 ( а. с. 45-46) головуючим суддею визначено суддю Орєхова О.І. та матеріали справи передані для розгляду.
За відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Ухвалою судді від 26 березня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного підприємства Фірма «Атрікс» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд справи призначено в судове засідання у справі на 12 травня 2026 року ( а. с. 50-51 ).
09.04.2026 судом отримано заяву про забезпечення позову ( а. с. 54-63 ), яка протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суд від 09.04.2026 передана головуючому судді Орєхову О.І. для розгляду ( а. с. 71 ).
Ухвалою суду від 14.04.2026 заява про забезпечення позову задоволена частково, вжити заходи по забезпеченню позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти, в межах суми 158 390,34 грн, що належать ПП Фірма «Атрікс», що знаходяться на банківському рахунку ( а. с. 74-80 ).
16.04.2026 судом отримано від ПП Фірма «Атрікс» відзив, зареєстрований за вх. № 24348, в якому зазначено, що позивач формально перебувала у трудових відносинах з відповідачем з метою забезпечення трудового стажу, однак фактично виконання трудової функції не здійснювала. Нарахування заробітної плати мало виключно формальний характер та не супроводжувався виконанням трудових обов`язків. Просили відмовити у задоволені позовної заяви у повному обсязі.
В судовому засіданні 12.05.2026 позивач та її представник, кожний окремо, підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просили вимоги задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача в судовому засіданні 12.05.2026 заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в повному обсязі, при цьому, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов. 
За клопотанням представника відповідача, в даному судовому засіданні, було оголошено перерву до 16.06.2026 для забезпечення явки свідка.
В судому засіданні 16.06.2026 з боку позивача та представника відповідача доповнень не надходило.
В судовому засіданні 16.06.2026, подані з боку представника відповідача докази у справі з пропуском строку та за відсутності клопотання про їх поновлення з обґрунтуванням поважності, останні були не прийняті судом до розгляду та повернуті стороні відповідача.
В даному судовому засіданні було допитано в якості свідка ОСОБА_2 , який є директором ПП Фірма «Атрікс».
Свідок зазначив, що на прохання його колишньої дружини позивача по справі, остання була працевлаштована на роботу на ПП Фірма «Атрікс» на посаду менеджера. Зарплата позивачу виплачувалася мінімальна в розмірі 3 500 гривень, але остання на роботу не виходила, була вдома і лише двічі приїжджала на машині на роботу для того, щоб його забрати. Свідок зазначив, що за позивача заробітну плату отримував він та витрачав на потреби родини. 
На питання суду пояснив, що довіреності на отримання заробітної плати за позивача у нього не було.
Інших доповнень з боку учасників справи не надходило.
В судовому засіданні 16.06.2026 заслухавши свідка, дослідивши матеріали справи, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 244 ЦПК України, суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення ( 22 червня 2026 року о 17 год. 15 хв. ).
Так, з урахуванням наданих пояснень учасниками справи під час розгляду справи, пояснень свідка, після дослідження матеріалів справи, враховуючи позиції учасників справи стосовно позовних вимог, суд прийшов до наступних висновків.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. 
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала в трудових відносинах з Приватним підприємством Фірма «Атрікс», про що свідчить наявна в матеріалах справи трудова книжка останньої ( а. с. 14-17 ).
Відповідно до запису № 11 у трудовій книзі позивача серії НОМЕР_1 міститься запис про працевлаштування до ПП Фірма «Атрікс» на підставі Наказу № 3-К від 03.11.2021 та на підставі № 4-К від 28.04.2023 звільнена з роботи за угодою сторін згідно ст. 36 п. 1 КЗпП (запис № 12 в трудовій книжці). Дані записи підписані директором Афанасьєвим Ю.Д.
Відповідно Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного страхування, Форма ОК-5, що видано Пенсійним фондом України, міститься інформація про нараховану заробітну плату відповідачем на користь позивача у період з листопада 2021 року по лютий 2023 року включно. Відповідно до довідки ОК-5, очевидним є те, що відповідачем сплачувався Єдиний соціальний внесок ( а. с. 23-30 ).
Аналогічна позиція міститься і у Відомостях з Держаного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерел a/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору ( а. с. 31-32 ).
Звертаючись з даним позовом, стороною позивача наголошувалося на тому, що на неодноразові звернення позивача до директора ПП Фірми «Атрікс» Афанасьєва Юрія Дмитровича про виплату заробітної плати позивачу, директор відмовлявся її виплачувати, посилаючись на те що вона його дружина (на той час вони перебували у шлюбі) і у них спільний бюджет. За період офіційного працевлаштування відповідач жодного разу не виплатив позивачу заробітну плату як на банківський рахунок, так і не видавав готівкою.
Встановлено, що в березні 2026 року адвокат Вдовика Олена Миколаївна в інтересах ОСОБА_1 зверталася зі скаргою до Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці ( а. с. 33-35 ).
На підтвердження не виплати заробітної плати, до справи додана відповідь директора ПП Фірма «Атрікс» Афанасьєва Ю.Д., в якій зазначено, що його колишня дружина ОСОБА_1 дійсно була прийнята на роботу в Приватне підприємство фірма «Атрікс» з листопада 2021 року по квітень 2023 року. Це було зроблено з метою щоб у ОСОБА_1 не переривався трудовий стаж. За весь період ОСОБА_1 не виконувала ніякої роботи, заробітна плата їй нараховувалася, але не виплачувалася. За весь цей період ОСОБА_1 було нараховано до видачі 103 135,14 гривень ( а. с. 21 ).
Додано відомості про нарахування та утримання із заробітної плати ОСОБА_1 ( а. с. 22 ), де нараховано з листопада 2021 року по квітень 2023 року 128 118,18 грн, після утримання ПДФО та ВЗ до видачі 103 135,14 гривень.
Позивач в судовому засіданні наголошувала на тому, що вона виконувала роботу, але не отримувала заробітної плати, на її усні прохання відповідач цього не зробив, як і не зробив при її звільненні, тому вважає, що з відповідача повинна бути стягнута на її користь нарахована, але не виплачена заробітна плата, а також середній заробіток за час затримки. 
Так, з даним позовом позивач звернулась до суду в березні 2026 року.
Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється за правилами, визначеними нормами ст. 233 КЗпП України.
Частина друга статті 233 КЗпП України в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ не обмежувала строку звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-1Х, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, яким до статті 233 КЗпП України внесено зміни, що фактично відновлювали дію строку позовної давності щодо звернення до суду за вирішенням трудових спорів про стягнення належної робітнику заробітної плати, що існував до 2001 року.
Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу строк звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати обмежений трьома місяцями з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Проте, варто зауважити, що Велика Палата Конституційного Суду України 11 грудня 2025 року розглянула справу за конституційним поданням Верховного Суду про конституційність частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України та Ухвалила рішення №1-р/2025.
Дослідивши питання, порушені в конституційному поданні, Суд виснував, що оспорюваний припис Кодексу в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат є таким, що не відповідає Конституції України.
У Рішенні наголошується, що установлення тримісячного строку звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих статтями 43 і 45 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить частині першій статті 8, частині сьомій статті 43, частині першій статті 55 Конституції України.
Конституційний суд ухвалив, визнати такою, що не відповідає Конституцій України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним судом України цього Рішення. Рішення Конституційного суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.
Враховуючи рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 у справі № 1-7/2024 (337/24) визнана такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, яка утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, а рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, суд приходить до висновку, що з боку сторони позивача не було пропущено строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати, оскільки не обмежується будь-яким строком.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
Згідно із практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.
Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Згідно зі ст. 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.
Згідно із частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до частини першої статі 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.
Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці (частина п`ята статті 97 КЗпП України).
Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці»).
У статті 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати, до складу якої входить основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 342/3051/18 про стягнення заборгованості по заробітній платі встановив, що системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем. За таких обставин з урахуванням положень статей 77,81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав. Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці ( норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків).
У рішенні від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013 у справі №1-18/2013 щодо тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. 1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині другій отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. 
Згідно із ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці», роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік, виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці. Ведення табельного обліку робочого часу на підприємствах, в установах і організаціях регламентується наказом Держкомстату України від 05.12.2008 № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці». У табелі обліку використання робочого часу ( типова форма №п-5) робляться відмітки про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, у тому числі надурочні, вечірні, нічні години роботи та інше, а також інші відхилення від нормальних умов роботи. У разі відсутності працівника на робочому місці у табелі обліку використаного робочого часу проставляється позначка «НЗ» - неявка з нез`ясованих причин. Таким чином враховуючи вимоги Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці- заробітна плата виплачується працівникам за виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатного розпису, розцінок та норм праці, наказів та розпоряджень ( на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табелю обліку використання робочого часу, розрахунково-платіжних відомостей. Згідно з наведеними вище положеннями трудового законодавства, роботодавець забезпечує достовірний облік виконуваної працівником роботи шляхом ведення табеля робочого часу. Табель обліку робочого часу є підставою для нарахування заробітної плати працівникам. Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи шляхом ведення табеля обліку робочого часу. 
Даний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16.01.2020 року у справі №2040/7558/18.
Так, відповідач заперечуючи проти позовних вимог позивача, при цьому наголошуючи, що позивач не виконувала жодної роботи та не була на роботі (робочому місці ), не надав достовірний облік виконуваної працівником роботи шляхом ведення табеля обліку робочого часу, що є його обов`язком, як і доказів у разі відсутності працівника на робочому місці табель обліку використаного робочого часу з позначкою «НЗ» - неявка з нез`ясованих причин.
Суд наголошує, що відсутність фактичного виконання роботи може стати підставою для притягнення працівника до дисциплінарної чи матеріальної відповідальності роботодавцем, але це не звільняє підприємство від обов`язку оплатити вже нараховані суми.
Як встановлено в судовому засіданні та не спростовано з боку відповідача, нарахована заробітна плата не сплачувалася позивачу щомісячно в період з листопада 2021 року по квітень 2023 року, де загальна сума до видачі склала в розмірі 103 135,14 грн, не була вказана сума виплачена позивачу і при її звільненні, що також не спростовано з боку відповідача, а навпаки підтверджено під час розгляду справи.
Таким чином, суд вважає, що уповноважений орган надаючи відповідь на адвокатський запит 27.02.2026, визнав право позивача на заборгованість по заробітній платі.
Відповідальність за несвоєчасну виплату заробітної плати і несвоєчасний розрахунок зі звільненим працівником настає у разі наявності вини роботодавця, при цьому сама по собі відсутність у нього грошових коштів не є поважною причиною. Таких висновків дійшов Верховний Суд 30 січня 2019 р., розглядаючи справу № 184/689/16-ц (провадження № 61-23 744св18). Лише настання обставин непереборної сили, що об`єктивно унеможливлюють виконання, зокрема, обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, можуть свідчити про відсутність вини роботодавця. 
Суд надає критичної оцінки свідченням свідка, що останній за позивача отримував заробітну плату, оскільки заробітну плату працівника може отримувати інша особа, але тільки за умови надання працівником особистої письмової заяви роботодавцю. Це дозволяє законодавство, оскільки працівник має право самостійно розпоряджатися своїми коштами.
Водночас, позивач заперечувала проти надання такої згоди на отримання замість неї заробітної плати, що не було спростовано стороною відповідача під час розгляду справи, навпаки, свідок, що є директором підприємства зазначив, що такої згоди від позивача в нього на отримання заробітної плати позивача, дійсно не було.
Якщо зарплата виплачується готівкою через касу або поштовим переказом, довірена особа зможе отримати її лише за наявності нотаріально посвідченої довіреності від працівника.
Як зазначив свідок ОСОБА_2 , що є директором ПП Фірма «Атрікс», не було в нього нотаріально посвідченої довіреності від працівника ( позивача ) на отримання за неї заробітної плати.
Оскільки матеріалами справи встановлено та не спростовано, що нарахована заробітна плата позивачу в розмірі 103 135,14 грн була нарахована до видачі, але не була виплачена, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача вказаної суми є такими, що підлягають задоволенню.
Стосовно позовних вимог позивача в частині стягнення середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 55 255,20 грн, то суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки, але не більше 6 місяців.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника необхідним для забезпечення його життя.
Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді Справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Середній заробіток працівника визначається згідно статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі -Порядок).
Так, абз. 3 п. 2 Порядку встановлено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
За змістом абз. 2 п. 3 Порядку суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.
Відповідно до абз. 1 п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Відповідно до відомості про нарахування та утримання із зарплати вбачається, що позивачу в березні – квітні 2023 року нараховано 9000 грн, що спростовує свідчення свідка, директора підприємства, що позивачу нараховувалася мінімальна заробітна плату у розмірі 3 500 гривень.
Таким чином, позивач має право на стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку у наступному розмірі: заробітна плата за останні 2 місяці: березень 2023 року – 9000 грн, квітень 2023 року – 9000 грн, з них робочих днів у березні - 23дні, квітні – 20 днів, разом – 43 робочих дні. Середньоденна заробітна плата за 2 останні місяці: 18000 грн : 43 дня = 418,60 грн/день. Кількість робочих днів за наступні 6 місяці: травень 23 роб. дні: 23 х 418,60 грн = 9627,80 грн; червень 22 роб. дні: 22 х 418,60 грн = 9209,20 грн; липень 21 роб. дні: 21 х 418,60 грн = 8790,60 грн; серпень 23 роб. дні: 23 х 418,60 грн = 9627,80 грн; вересень 20 роб. днів: 20 х 418,60 грн. = 8372,0 грн; жовтень 23 роб. дні: 23 х 418,60 грн = 9627,80 грн, разом: 55 255,20 гривень.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Таким чином, з середнього заробітку за час затримки, податки та інші платежу не відраховуються.
Оскільки як встановлено під час розгляду справи, відповідач нараховував, але не виплачував позивачу заробітну плату, не була виплачена остання виплачена і при звільненні, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 55 255,20 грн, підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому належність доказів – правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. 
Згідно з ч. 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).
За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до Приватного підприємства Фірма «Атрікс» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки є такою, що підлягає задоволенню з урахуванням вищенаведеного.
Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати – це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.
Судовий збір – збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України «Про судовий збір»).
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачі у справах про стягнення заробітної плати звільнені від сплати судового збору (абзац 1, 21 п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»).
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ( ч. 6 ст. 141 ЦПК України ).
Оскільки позивач при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору в частині вимог щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, вимоги останньої в цій частині підлягають задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1331,20 гривень.
В свою чергу, позовна заява позивача містила в собі дві вимоги, стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки.
Так, за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судовий збір підлягає сплаті на загальних підставах. Позивачі у трудових спорах дійсно звільняються від сплати судового збору за вимогами про стягнення самої заробітної плати, проте на вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку ця пільга не поширюється. Це пояснюється тим, що такий заробіток за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності (штрафом) роботодавця, а не основною зарплатою ( див. постанова Великої Палати ВС від 8 лютого 2022 року № 755/12623/19).
Оскільки позивач при зверненні до суду сплатила за вказану вимогу судовий збір у розмірі 1 331,20 грн, про що свідчить квитанція ( а. с. 30а), вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вищевказаному розмірі.
Відповідно до ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 21, 47, 94, 97, 115, 116, 117 КЗпП України, ст. ст. 2, 5, 10, 12, 13, 19, 76, 77, 78, 80, 81, 83, 89, 131, 141,187, 244, 263-265, 273, 274, 353-355, 430 ЦПК України, Законом України «Про оплату праці», п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», Законом України «Про судовий збір», суд, 

У Х В А Л И В :
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного підприємства Фірма «Атрікс» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки, - задовольнити.
Стягнути з відповідача Приватного підприємства Фірми «Атрікс» на користь позивача ОСОБА_1 заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 103 135,14 гривень та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику в розмірі 55 255,20 гривень, загалом 158 390,34 гривень ( сто п`ятдесят вісім тисяч триста дев`яносто гривень тридцять чотири копійки).
Стягнути з відповідача Приватного підприємства Фірми «Атрікс» на користь позивача ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 1 331,20 гривень ( одна тисяча триста тридцять одна гривня двадцять копійок ).
Стягнути з Приватного підприємства Фірми «Атрікс» на користь держави судовий збір у розмірі 1 331,20 гривень ( одна тисяча триста тридцять одна гривня двадцять копійок ).
Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

Відповідач: Приватне підприємство Фірма «Атрікс» ( адреса місцезнаходження: 09108, Київська область, м. Біла Церква, проспект Незалежності, буд. 87, ЄДРПОУ: 25297225 ).

Повний текст судового рішення виготовлено 22 червня 2026 року з урахуванням ч. 3 ст. 124 та ч. 6 ст. 259 ЦПК України. 

Суддя 	О. І. Орєхов