УХВАЛА
13 травня 2026 року
м. Київ
справа № 910/7523/25
провадження № 12-15гс26
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідачаУркевича В. Ю.,
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В.,Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Ткача І. В., Ткачука О. С.
перевірила наявність підстав для розгляду Великою Палатою Верховного Суду
справи № 910/7523/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтес»
до Державного підприємства «Гарантований покупець»
про стягнення 15 308 125,89 грн
за касаційною скаргою Державного підприємства «Гарантований покупець»
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19 лютого 2026 року (головуючий суддя Демидова А. М., судді Євсіков О. О., Ходаківська І. П.) та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 18 грудня 2025 року (суддя Щербаков С. О.) і,
УСТАНОВИЛА:
1. У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Альтес» (далі - Товариство, позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Гарантований покупець» (далі - Підприємство, відповідач, скаржник) про стягнення з відповідача 15 308 125,89 грн, з яких 13 767 373,68 грн основної заборгованості, 825 335,35 грн 3 % річних та 715 416,86 грн інфляційних втрат.
2. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором № 62/01/20 від 28 січня 2020 року в частині здійснення оплати за поставлену позивачем електричну енергію за «зеленим тарифом».
3. Господарський суд міста Києва рішенням від 13 листопада 2025 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19 лютого 2026 року, позов задовольнив частково. Стягнув з Підприємства на користь Товариства 13 767 373,68 грн основного боргу, 825 212,41 грн 3 % річних та 715 416,86 грн інфляційних втрат. В іншій частині позову відмовив.
4. Товариство звернулося до Господарського суду міста Києва з клопотанням про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, в якому просило стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 107 000,00 грн.
5. Підприємство подало заперечення проти клопотання позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, у яких просило відмовити у задоволенні цього клопотання у повному обсязі або обмежити розмір компенсації витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача, до 1 000,00 грн.
6. Додатковим рішенням від 18 грудня 2025 року Господарський суд міста Києва клопотання Товариства про відшкодування витрат на професійну правничу допомогузадовольнив частково. Стягнув з Підприємства на користь Товариства 50 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. У частині стягнення 57 000,00 грн таких витрат відмовив.
7. Північний апеляційний господарський суд постановою від 19 лютого 2026 року залишив без змін додаткове рішення суду першої інстанції.
8. Суди попередніх інстанцій виходили з того, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю цієї справи, часом, витраченим адвокатом на надання послуг.
9. Тому суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на предмет спору, обсяг поданих позивачем заяв по суті справи, а також часу, витраченого у судових засіданнях, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, вважав, що на відповідача слід покласти витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, в сумі 50 000,00 грн.
10. У березні 2026 року Підприємство звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19 лютого 2026 року та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 18 грудня 2025 року у справі № 910/7523/25, у якій просило скасувати вказані судові рішення в частині стягнення з відповідача50 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні клопотання Товариствапро відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відмовити повністю.
11. Підставами касаційного оскарження Підприємство визначило пункти 1, 2 та 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
12. На обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник зазначив, що суд апеляційної інстанції застосував норми статей 126, 129 Господарського процесуального кодексу України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду про те, що:
- склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені;
- витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані.
13. Також Підприємство вказало на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01 лютого 2022 року у справі № 910/10935/20, про те, що укладення фізичною особою договору як фізичною особою - підприємцем не позбавляє статусу адвоката, а тому в розумінні приписів процесуального закону і не впливає на правильність розподілу витрат у справі, у разі якщо наявні докази, що він брав участь при розгляді справи як адвокат.
14. Крім того, скаржник наголосив на тому, що оскаржувані судові рішення прийняті з порушенням норм процесуального права, оскільки суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили зібрані у справі докази на підтвердження витрат на правничу допомогу.
15. Підприємство посилається на недоведеність понесення Товариством витрат на професійну правничу допомогу адвоката, неспівмірність стягнутої з відповідача суми таких витрат з наданими Товариству послугами. На переконання скаржника, суди неповно з`ясували фактичні обставини справи, належним чином не дослідили зібрані у справі докази та аргументи сторін у питанні розподілу витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
16. Скаржник звертає увагу на те, що юридичні послуги були надані представником Товариства Кравченком Сергієм Володимировичем саме як фізичною особою - підприємцем, а не як адвокатом, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально та є самозайнятою особою у розумінні приписів Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Водночас цим спеціальним Законом, що регулює діяльність адвокатів, не передбачено такої форми здійснення адвокатської діяльності як фізична особа - підприємець.
17. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою від 16 березня 2026 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Підприємства, призначив розгляд касаційної скарги у відкритому судовому засіданні та надав позивачу строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
18. Ухвалою від 16 квітня 2026 року Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду передав справу № 910/7523/25 за касаційною скаргою Підприємства на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19 лютого 2026 року та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 18 грудня 2025 року в цій справі на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстави, передбаченої частиною третьою статті 302 Господарського процесуального кодексу України.
19. Мотивуючи ухвалу про передачу справи, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду вказав, що питання статусу адвоката (який уклав договір як фізична особа - підприємець) як представника у господарському процесі (як у контексті можливості вчинення відповідних дій з представництва інтересів клієнта (зокрема і подання позовної заяви), так і в контексті подальшого розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу за наслідком вчинення адвокатом відповідних представницьких дій) неодноразово розглядалося Верховним Судом.
20. Поряд із цим колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду звернула увагу на положення підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, відповідно до якого самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником у межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
21. З урахуванням наведених положень Податкового кодексу України діяльність адвоката підпадає під визначення незалежної професійної діяльності, а аналіз наведеної норми дозволяє виснувати, що законодавцем встановлено два взаємовиключні види самозайнятості фізичної особи: у формі фізичної особи - підприємця (підприємницька діяльність) або у формі провадження незалежної професійної діяльності до якої, зокрема, відноситься діяльність адвокатів.
22. Як зазначає колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, аналіз положень статей 1, 4, 13-15, 26 та 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» також дозволяє виснувати, що лише адвокат є тією фізичною особою, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.
23. Договір про надання правничої допомоги, на підставі якого здійснюється адвокатська діяльність згідно з нормою частини першої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», в силу норми пункту 4 частини першої статті 1 цього Закону є домовленістю, за якою саме адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
24. Відтак колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважала, що адвокатська діяльність не є підприємницькою діяльністю. Хоча укладення договору з метою надання правничої допомоги фізичною особою як фізичною особою - підприємцем і не позбавляє таку особу статусу адвоката, проте такий правочин не є договором про надання правничої допомоги в розумінні положень Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», відповідно, на підставі такого договору витрати на професійну правничу допомогу не підлягають розподілу в порядку, визначеному статтями 126, 129 Господарського процесуального кодексу України.
25. Натомість Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 17 вересня 2020 року у справі № 760/32929/18 виснував, що адвокатська діяльність не передбачена податковим законодавством України як така, що не може здійснюватися особами, що перебувають на спрощеній системі оподаткування.
26. З огляду на наведене вище Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду вважав за доцільне відступити від висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 вересня 2020 року у справі № 760/32929/18, про те, що адвокатська діяльність не передбачена податковим законодавством України як така, що не може здійснюватися особами, що перебувають на спрощеній системі оподаткування.
27. Однак Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для передачі справи на її розгляд з огляду на таке.
28. Згідно із частиною третьою статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
29. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору (див. постанову від 21 березня 2024 року у справі № 191/4364/21, ухвали від 09 серпня 2024 року у справі № 127/22428/21, від 07 травня 2025 року у справі № 522/1514/21).
30. Підставою для передачі для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати або Верховного Суду у складі колегії суддів іншого касаційного суду, є конкретний висновок про те, як самеповинна застосовуватися норма права, а не будь-який висновок чи правова оцінка фактів, зроблена судом для обґрунтування мотивувальної частини постанови, яка може варіюватися.
31. Разом з тим наявність висновків у раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду або Верховного Суду у складі колегії суддів іншого касаційного судущодо застосування норми права у певній справі недостатньо. Так, пріоритетним для вирішення питання про прийняття справи до провадження Великою Палатою Верховного Суду є визначення подібності правовідносин у справі, яка передається, з правовідносинами у справі, в якій наведений правовий висновок щодо питання застосування норми права, від якого колегія суддів (у випадку цієї справи) вважає за необхідне відступити.
32. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, поняття «подібні правовідносини» полягає у тому, що на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Подібність правовідносин у відповідних справах слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями, з-поміж яких змістовий критерій (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
33. При цьому судові рішення в подібних правовідносинах - це такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц, її ухвали від 09 червня 2021 року у справі № 523/7609/17, від 13 квітня 2023 року у справі № 211/4347/15-ц).
34. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у практиці дотримується усталеного підходу, за якого вона, щоб гарантувати юридичну визначеність, має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм.
35. Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію «якість закону»), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
36. Отже, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
Такі правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17, від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21, від 04 липня 2023 року у справі № 373/626/17, від 09 квітня 2024 року у справі № 925/1440/22, від 21 листопада 2025 року у справі № 920/19/24, вони є сталими і послідовними.
37. Як наведено вище в ухвалі від 16 квітня 2026 року колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважала за доцільне відступити від висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 вересня 2020 року у справі № 760/32929/18.
38. У справі № 760/32929/18 товариство звернулося до суду з позовом до Державної служби інтелектуальної власності України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, товариств та фізичної особи про визнання свідоцтва України на знак для товарів і послуг недійсним повністю, заборону використовувати позначення в господарській діяльності та зобов`язання вчинити дії.
39. За результатами розгляду цієї справи суд першої інстанції частково задовольнив позов та відповідно до додаткового рішення стягнув витрати на професійну правничу допомогу, із чим погодився також суд апеляційної інстанції.
40. Під час розгляду цієї справи в касаційному порядку колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оцінюючи наявність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу, з посиланням на статтю 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та підпункт 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України виснувала, що адвокатська діяльність не передбачена податковим законодавством України як така, що не може здійснюватися особами, що перебувають на спрощеній системі оподаткування.
41. Тобто висновок Касаційного цивільного суду у складіВерховного Суду, викладений у постанові від 17 вересня 2020 року у справі № 760/32929/18, за своїм змістом пов`язаний з питанням здійснення адвокатської діяльності особами, що перебувають на спрощеній системі оподаткування згідно з податковим законодавством України.
42. Натомість у справі № 910/7523/25 Товариство звернулося до Підприємства з позовом про стягнення основної заборгованості, 3 % річних та інфляційних втрат, який було задоволено частково.
43. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат за результатами розгляду цієї справи, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, частково задовольнив клопотання Товариствапро відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та стягнув такі витрати з Підприємства.
44. При ухваленні судами спірних рішень у справі, що розглядається, питання здійснення адвокатської діяльності особами, що перебувають на спрощеній системі оподаткування згідно з податковим законодавством України,не досліджувалося.
45. У цій справі спірне питання стосувалося можливості укладення фізичною особою, яка є адвокатом, договору про надання правничої допомоги як фізичною особою - підприємцем з метою подальшого розподілу судом витрат на професійну правничу допомогу.
46. У зв`язку із цим колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, зазначала, що хоча укладення договору з метою надання правничої допомоги фізичною особою як фізичною особою - підприємцем і не позбавляє таку особу статусу адвоката, проте такий правочин не є договором про надання правничої допомоги в розумінні положень Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», відповідно, на підставі такого договору витрати на професійну правничу допомогу не підлягають розподілу в порядку, визначеному статтями 126, 129 Господарського процесуального кодексу України.
47. Тому правовий висновок Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 17 вересня 2020 року у справі № 760/32929/18, не є релевантним до правовідносин у справі, яка розглядається.
48. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновок, від якого просила відступити колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, сформульовано за інших фактичних обставин, які не є подібними до правовідносин у справі № 910/7523/25.
49. Водночас в ухвалі від 16 квітня 2026 року про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегія суддів вказала, що частково погоджується з доводами скаржника про наявність обґрунтованих мотивів для відступлення від висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного у постановівід 01 лютого 2022 року у справі № 910/10935/20, про те, що укладення фізичною особою договору як фізичною особою-підприємцем не позбавляє статусу адвоката, а тому в розумінні приписів процесуального закону і не впливає на правильність розподілу витрат у справі, у разі якщо наявні докази, що він брав участь у розгляді справи як адвокат.
50. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що порядок відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів відповідного касаційного суду, визначений частинами першою та другою статті 302 Господарськогопроцесуального кодексу України. 
51. Тому колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду за наявності відповідних підстав не позбавлена можливості передати цю справу на розгляд палати або об`єднаної палати цього касаційного суду для вирішення питання про відступ від попереднього висновку.
52. Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає необґрунтованою передачу цієї справи на її розгляд на підставі частини третьої статті 302 Господарського процесуального кодексу України.
53. Згідно із частиною шостою статті 303 Господарського процесуального кодексу України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору у подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.
54. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд і повернення справи колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду в порядку частини шостої статті 303 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду
УХВАЛИЛА:
Справу № 910/7523/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтес» до Державного підприємства «Гарантований покупець»про стягнення 15 308 125,89 грн за касаційною скаргою Державного підприємства «Гарантований покупець» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19 лютого 2026 року та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 18 грудня 2025 року повернути відповідній колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач	В. Ю. Уркевич		
Судді:		О. О. Банасько		О. В. Кривенда	
		О. В. Білоконь		Н. М. Мартинюк	
		О. Л. Булейко		К. М. Пільков	
		І. А. Воробйова		С. О. Погрібний	
		О. А. Губська		Т. Г. Стрелець	
		А. А. Ємець		О. В. Ступак	
		Л. Ю. Кишакевич		І. В. Ткач	
		В. В. Король		О. С. Ткачук	
		С. І. Кравченко