№ 201/4429/26
провадження 2-о/201/216/2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 червня 2026 року Соборний районний суд міста Дніпра
у складі: головуючого - судді Антонюка О.А.
присяжних Магро В.С. і Кабачек В.П.
з секретарем – Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Соборного районного суду м. Дніпра в залі суду в місті Дніпрі справу за заявою  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , заінтересовані особи орган опіки і піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про продовження строку дії судового рішення про визнання особи недієздатною та встановлення над ним опіки і призначення опікуна, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 . ОСОБА_2 у червні 2024 року звернувся до суду з заявою про визнання особи недієздатною, встановлення опіки і призначення опікуна. Заявник у своїй заяві посилався на те, що ОСОБА_2 є його сестрою по матері, фактично крім заявника у неї більше інших близьких родичів немає, сестра заявника не в змозі доглядати самостійно за собою; в останні роки стан здоров`я сестри значно погіршився, вона не в змозі працювати, не усвідомлює наслідків своєї поведінки, не орієнтується в простих життєвих ситуаціях, потребує постійного нагляду і турботи, ОСОБА_2 не розуміє значення своїх дій, усвідомлювати їх та керувати ними, не може доглядати за собою, потребує опіки, інших родичів, які могли б і бажали здійснювати догляд за ним, немає. Звернувся до заінтересованої особи з метою підготування необхідних документів для встановлення опіки і звернення до суду, що і було зроблено. 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня 2024 року заяву ОСОБА_1 про визнання особи недієздатною та призначення опікуна – задоволено, визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , недієздатною, встановити опіку над ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та призначено її опікуном ОСОБА_1 .. 
Під закінчення вказаного терміну заявник 31 березня 2026 року звернувся до суду з заявою, клопотанням про продовження строку дії вказаного рішення суду від 24 липня 2024 року про визнання фізичної особи недієздатною. Заявник бажає належним чином оформити всі документи і повноваження стосовно своєї сестри по матері, але в іншому порядку визначити вказане не можливо. Просив суд продовжити строк дії рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 24 липня 2024 року про визнання недієздатною громадянки ОСОБА_2 , задовольнивши заяву.
Представник заінтересованої особи Адміністрації Соборного районну Дніпровської міської ради в зверненні до суду заяву, клопотання ОСОБА_1 підтримали, вважають, що є підстави для продовження строку дії вказаного рішення суду, просили розглянути справи без участі їх представника по закону за наявними матеріалами і рішення винести на розсуд суду. 
ОСОБА_2 підтримала заяву та просив її задовольнити. Представник заінтересованої особи підтримав заяву і не заперечував проти її задоволення.
З`ясувавши думку заявника, заінтересованих осіб, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд вважає заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Судом в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 є сестрою заявника ОСОБА_1 по матері – ОСОБА_3 , фактично крім заявника у неї більше інших близьких родичів немає, з батьком сестри мати розлучена, вони мешкають окремо і батько ніякої допомоги дочці і бувшій дружині не надає, не спілкуються, місце його знаходження невідоме. Мати хворіє і не. в змозі надавати допомогу дочці. Сестра заявника не в змозі доглядати самостійно за собою; в останні роки стан здоров`я сестри значно погіршився, вона не в змозі працювати, не усвідомлює наслідків своєї поведінки, не орієнтується в простих життєвих ситуаціях, потребує постійного нагляду і турботи, ОСОБА_2 не розуміє значення своїх дій, усвідомлювати їх та керувати ними, не може доглядати за собою, потребує опіки, інших родичів, які могли б і бажали здійснювати догляд за ним, немає. Заявник звернувся до заінтересованої особи з метою підготування необхідних документів для встановлення опіки і звернення до суду, що і було зроблено. 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня 2024 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про визнання особи недієздатною та призначення опікуна – задоволено, визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , недієздатною, встановити опіку над ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та призначено її опікуном ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Строк дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною до 25 липня 2026 року.
В судовому засіданні встановлено, що підтвердженням недієздатності особи може бути акт судово-психіатричної експертизи відносно особи стосовно психіатричного захворювання і можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_2 з дитинства є особою з інвалідністю першої групи безстроково, та потребує постійного догляду та нагляду, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії МСЕ-ДНА-01 № 888315 від 27.04.2009 року.
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 08 липня 2024 року № 272 вбачається, що ОСОБА_2 виявляє хронічний стійкий психічний розлад у формі важкої розумової відсталості. За своїм психічним станом в теперішній час іспитована не може розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Під закінчення вказаного терміну заявник 31 березня 2026 року звернувся до суду з заявою, клопотанням про продовження строку дії вказаного рішення суду від 24 липня 2024 року про визнання фізичної особи недієздатною. Заявник бажає належним чином оформити всі документи і повноваження стосовно своєї матері, але в іншому порядку визначити вказане не можливо. Просив суд продовжити строк дії рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 24 липня 2024 року про визнання недієздатною громадянки ОСОБА_2 , задовольнивши заяву.
Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 203-Ц від 08 травня 2026 року ОСОБА_2 виявляє хронічний стійкий психічний розлад у формі важкої розумової відсталості і за своїм психічним станом в теперішній час не може розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Вказані обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не спростовані наданими поясненнями представника заявника, заінтересованої особи, лікаря та оглянутої медичної документації. Заявник бажає належним чином оформити всі документи і повноваження стосовно сестри, але в іншому порядку визначити вказане не можливо. 
Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. 
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи недієздатною. 
Згідно ч. 6 ст. 300 ЦПК України строк дії рішення про визнання особи недієздатною не може перевищувати два роки.
Такий строк пройшов і заявник вимушений був звертатися до суду з цим клопотанням.
Суд вважає вимоги клопотання, заяви обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд з`ясував, що дійсно ОСОБА_2 є сестрою заявника ОСОБА_1 по матері – ОСОБА_3 , фактично крім заявника у неї більше інших близьких родичів немає, з батьком сестри мати розлучена, вони мешкають окремо і батько ніякої допомоги дочці і бувшій дружині не надає, не спілкуються, місце його знаходження невідоме. Мати хворіє і не в змозі надавати допомогу дочці. Сестра заявника не в змозі доглядати самостійно за собою; в останні роки стан здоров`я сестри значно погіршився, вона не в змозі працювати, не усвідомлює наслідків своєї поведінки, не орієнтується в простих життєвих ситуаціях, потребує постійного нагляду і турботи, ОСОБА_2 не розуміє значення своїх дій, усвідомлювати їх та керувати ними, не може доглядати за собою, потребує опіки, інших родичів, які могли б і бажали здійснювати догляд за ним, немає. Заявник звернувся до заінтересованої особи з метою підготування необхідних документів для встановлення опіки і звернення до суду, що і було зроблено. 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня 2024 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про визнання особи недієздатною та призначення опікуна – задоволено, визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , недієздатною, встановити опіку над ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та призначено її опікуном ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Строк дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною до 25 липня 2026 року.
В судовому засіданні встановлено, що підтвердженням недієздатності особи може бути акт судово-психіатричної експертизи відносно особи стосовно психіатричного захворювання і можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_2 , з дитинства є особою з інвалідністю першої групи безстроково, та потребує постійного догляду та нагляду, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії МСЕ-ДНА-01 № 888315 від 27 квітня 2009 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. 
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 08 липня 2024 року № 272 вбачається, що ОСОБА_2 виявляє хронічний стійкий психічний розлад у формі важкої розумової відсталості. За своїм психічним станом в теперішній час іспитована не може розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Під закінчення вказаного терміну заявник 31 березня 2026 року звернувся до суду з заявою, клопотанням про продовження строку дії вказаного рішення суду від 24 липня 2024 року про визнання фізичної особи недієздатною. Заявник бажає належним чином оформити всі документи і повноваження стосовно своєї матері, але в іншому порядку визначити вказане не можливо. 
Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 203-Ц від 08 травня 2026 року ОСОБА_2 виявляє хронічний стійкий психічний розлад у формі важкої розумової відсталості і за своїм психічним станом в теперішній час не може розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Рішенням суду від 25 липня 2024 року заявника вже призначено опікуном своєї матері і закон не вимагає повторного вирішення цього питання, але питання заявлене, тому суд вважає необхідним вирішити і його.
Вказані обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не спростовані наданими поясненнями представника заявника, заінтересованої особи, захисника та оглянутої медичної документації. Заявник бажає належним чином оформити всі документи і повноваження стосовно своєї сестри по лінії своєї матері, але в іншому порядку визначити вказане не можливо. 
Таким чином обставини заяви про визнання особи недієздатною, клопотання про продовження строку дії рішення суду знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, доведені, а тому клопотання обґрунтоване і підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цивільним кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. 
Законодавство України встановлює презумпцію психічного здоров`я людини, якщо інше не буде встановлено в законному порядку. Відповідно до ст. З Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, що не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах і в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Стаття 1 зазначеного Закону визначає психічний розлад як розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати навколишню дійсність, свій психічний стан і поведінку. При цьому діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов`язаних зі станом її психічного здоров`я (ч. 1 ст. 7 Закону).
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 41 ЦК України над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка. Згідно ч. 1 ст. 300 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна. Частиною 1 ст. 60 ЦК України передбачено, що суд встановлює опіку над фізичною особою в разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Стаття 63 (ч. 4) ЦК України визначає, що опікун або піклувальник призначається переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника.
В той же час вказана норма (стаття 300 ЦПК України) не визначає обмеженнями рамки, строки дії рішення про продовження строку дії рішення суду про визнання особи недієздатною, тому суд такого строку і не встановлює. 
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Конституційний Суд України у рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), роз`яснив поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.
У цьому Рішенні Конституційного Суду України надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002-ІІ).
Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від ЗО травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Тобто інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано в резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ІІК України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно- примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.
Частиною 1 статті 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Частиною 3 цієї статті ЦК України визначено, що виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.
Разом з цим обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Зважаючи на наведене, заявлені вимоги є ефективним способом захисту порушеного права, а тому підлягають задоволенню.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України.
Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.
Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.
У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.
Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. 
Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що учасник справи в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що заява підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заявник заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно заінтересованої особи по можливим незаконним (з точки зору вказаної особи) діям відносно нього, предмета спору, а заінтересована особа цього не довела, можливе твердження вказаної особи про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. 
Не може суд прийняти до уваги можливе не погодження з вимогами в частині їх обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.
При таких обставинах суд вважає можливим заяву задовольнити та продовжити строк дії рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня 2024 року про визнання недієздатною громадянки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована і мешкає в квартирі АДРЕСА_1 , зі встановленням опіки та опікуном ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити заявника, її брата ОСОБА_1 ..
Таким чином обставини клопотання про продовження строку дії рішення про визнання особи недієздатною знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, доведені, а тому клопотання обгрунтоване і підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 18, 39 ЦК України, ст. 3 Сімейного кодексу України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268, 293, 300, 315, 319 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Заяву задовольнити.
Продовжити строк дії рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня 2024 року про визнання недієздатною громадянки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована і мешкає в квартирі АДРЕСА_1 , зі встановленням опіки.
Опікуном ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити заявника, її брата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Головуючий: суддя –

Присяжні: 1 –

2 -