Справа № 442/2592/24 Головуючий у 1 інстанції: Курус Р.І. 
Провадження № 22-ц/811/3096/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 червня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Костюк С.О.
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
представника  ОСОБА_3 – Якименка Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 серпня 2025 року,-
ВСТАНОВИВ:

в квітні 2024 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя. 
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 18 листопада 1993 року сторони уклали шлюб, який зареєстровано Відділом ЗАГСу Дрогобицького міськвиконкому, в 1996 році ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виїхали за кордон. 23 грудня 1999 року відповідача було засуджено на 5 років за вчинення кримінального правопорушення, на адвоката, наданого на захист чоловіка та відновлення його міграційних прав в США, нею було витрачено 25000 доларів США. З 2004 року відповідач проживає в Україні, вона неодноразово приїжджала в Україну у 2008, 2010 та 2015 роках, що підтверджується спільними фотографіями та паспортом ОСОБА_1 , в 2010 та 2015 роках надавала відповідачу довіреності на відчуження майна. У 2017 році відповідачем було передоручено повноваження ОСОБА_1 іншим особам, на даний час довіреність від 2015 року та передоручення повноважень 2017 році припинені на підставі заяви про скасування. У 2022 році постало питання про поділ майна, яке придбано за кошти позивачки і оформлено на ім`я відповідача, яким він продовжує користуватися та отримує прибуток з оренди нежитлових приміщень. Зазначає, що будучи в США, пересилала відповідачу кошти на придбання майна, через Український банк в Стемфорді через відкриті рахунки дітей в, а саме: через рахунок № НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_5 (дочці), за період з 27 травня 2004 року по 23 червня 2008 року переслала ОСОБА_3 кошти на загальну суму 191 900 дол. США; через рахунок № НОМЕР_2 , який належав ОСОБА_6 (сину) за період з 27 травня 2004 року по 29 грудня 2008 року переслала відповідачу кошти на загальну суму 117 640 дол. США. Крім цього, передавала кошти на рахунок ОСОБА_7 в розмірі 34000 дол. США та здійснювала переказ з рахунку Dominic Shawella 25 000 дол. США, неодноразово здійснювала перекази через Western Union. Стверджує, що все майно, яке знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 , придбано за її особисті кошти. В 2008 році ОСОБА_1 привезла із США 28 000 дол. США; в 2010 році залишила відповідачу 10 000 дол. США, а в 2015 році залишила ще близько 5000 дол. США. Із заяви ОСОБА_8 , засвідченої нотаріусом штату Коннектикут Конні С. Фейр 26.04.2023 року вбачається, що в період з 2000 року по 2010 рік він та його друзі допомагали ОСОБА_1 фінансово, а саме близько 400 дол. США на тиждень, які вона відправила відповідачу для придбання спірного майна. Позивачка запропонувала відповідачу переоформити все майно на дітей із умовою довічного користування всім майном і отримання з нього прибутку від оренди даних приміщень, але ОСОБА_3 відмовився від такої угоди. КП Львівської обласної ради «Дрогобицьке МЕТІ та ЕО» позивачці надано копії технічної документації та правовстановлюючих документів на нерухоме майно, власником (співвласником) якого є ОСОБА_3 , а саме:
- нежитлове приміщення № 9 за адресою: АДРЕСА_2 , площею 123,1 кв. м., яке було придбано 19.10.2006 року за 40521 грн., що підтверджується договором купівлі - продажу частини нежитлової будівлі від 19.10.2006 року; станом на даний час приміщення має площу 106,4 кв. м.;
- будинок за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 82,4 кв. м., жилою площею 52,1 кв. м., який було придбано 21.04.2005 року за 32100 грн., що підтверджується договором купівлі - продажу будинку від 21.04.2005 року;
- квартира за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 102,7 кв. м., житловою площею 75,2 кв. м., яка була придбана 02.08.2004 року за 29900 гри. як зазначено в договорі купівлі - продажу. Протягом 2004 року Позивачка передавала кошти для ремонту, добудови до даної квартири та облаштування до мансарди; 19.05.2005 року виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради було надати ОСОБА_3 дозвіл на ведення проектування та реконструкції горища над вказаною приватизованою квартирою під мансардні приміщення, після чого останньому було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 29.09.2005 року, загальна площа квартири станом на даний час становить 164,2 кв. м.; житлова площа 127,3 кв. м.;
- нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 94,9 кв. м., вартістю 64 060 грн. (згідно договору купівлі - продажу), яке було придбано 06.08.2004 року;
- нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 123,1 кв. м., яке було придбано 06.11.2007 року, однак до 06.11.2007 року це нежитлове приміщення мало загальну площу 246,2 кв. м., однак, зареєстровано на двоюрідну сестру останнього. 06.11.2007 року було здійснено поділ зазначеного нерухомого майна, згідно поділу відповідач став власником лише 123,1 кв. м. Стверджує, що вказане майно є її особистою приватною власністю. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 15.08.2023 року було визнано особистою приватною власністю ОСОБА_1 нерухоме майно: нежитлове приміщення № 9 АДРЕСА_2 ; будинок по АДРЕСА_3 ; квартира АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення по АДРЕСА_5 ; нежитлове приміщення АДРЕСА_6 . Однак постановою Львівського апеляційного суду від 16.01.2024 року рішення Дрогобицького міськрайонного суд від 15.08.2023 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Вказує, що спірне нерухоме майно, а саме квартира, будинок та нежитлові приміщення були придбані за час шлюбу, вони є спільною сумісною власністю подружжя, що також підтверджено постановою Львівського апеляційного суду від 16.01.2024 року і дана обставина не підлягає доказуванню.
З наведених підстав просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності:
- на 1/2 частину нежитлової будівлі АДРЕСА_7 , площею 106,4 кв. м.;
- на 1/2 частину будинку за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 82,4 кв. м., жилою площею 52,1 кв. м.;
- на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 164,2 кв. м., житловою площею 127,3 кв. м.;
- на 1/2 частину нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 94,9 кв. м.;
- на 1/2 частину нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 123,1 кв. м.
Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 серпня 2025 рокупозов задоволено частково.
В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю АДРЕСА_7 , площею 106,4 кв. м. та нежитлове приміщення, що на АДРЕСА_6 , загальною площею 123,1 кв. м.
В порядку поділу спільного майна подружжя залишено у власності ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_3 , загальною площею 82,4 кв. м., житловою площею 52,1 кв. м.; квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 164,2 кв. м., житловою площею 127,3 кв. м. та нежитлове приміщення, що на АДРЕСА_5 загальною площею 94,9 кв. м. 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 166 000 грн. грошової компенсації за відхилення від вартості часток в спільному майні подружжя та 9084 грн. судових витрат. 
В решті позову відмовлено. 
Рішення суду оскаржили ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу підписану ОСОБА_9 , а також ОСОБА_3 , подавши апеляційну скаргу, підписану ОСОБА_4 
28 травня 2026 року представник ОСОБА_1 подала заяву, підписану представником ОСОБА_2 про відмову від апеляційної скарги.
Протокольною ухвалою судового засідання прийнято відмову ОСОБА_1 від апеляційної скарги, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 закрито. 
А відтак, судом апеляційної інстанції перевіряється законність та обгрунтованість рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 серпня 2025 року лише в частині доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_3 .
Апелянт ОСОБА_3 вапеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції при поділі не врахував майно подружжя, яке знаходиться в штаті Коннектикут (Сполучених Штатах Америки). У рішенні суду зазначено, що позивачка з 1996 року проживає в США, де нею придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_8 , 2012 р.в., вартістю 24 773,79 доларів США. Відповідач просив включити зазначене майно в перелік майна, яке підлягає поділу як спільне майно подружжя, оскільки на придбання житлового будинку витрачені спільні кошти, розмір яких судом не встановлено, ці кошти не можуть вважатися її особистою приватною власністю. Оскільки житловий будинок був придбаний під час шлюбу за спільні кошти подружжя, а відтак такий є спільним майном подружжя, який також підлягав поділу. Відповідач надав суду копії документів про придбання позивачкою (у період 2005 - 2018 р.р.) житлового будинку в США вартістю 519 450 доларів США та придбання нею у період 2013 - 2020 років згаданого автомобіля вартістю 24 773, 79 доларів США. ОСОБА_3 вважає, що розумним і справедливим буде виділити йому у власність все майно, що знаходиться на території України, загальна вартість якого – 10 828 000 грн., а позивачці виділити усе майно подружжя, що знаходиться в США, вартість якого становить приблизно 544 223, 79 доларів США (22 503 180,24 грн.). 
Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 серпня 2025 року, та ухвалити нове рішення, яким поділити спільне сумісне майно
подружжя у такий спосіб:
- визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на: нежитлову будівлю АДРЕСА_7 , площею 106,4 кв.м.;
- нежитлове приміщення, що на АДРЕСА_6 , загальною площею 123,1 кв. м.;
- нежитлове приміщення, що на 
АДРЕСА_5 , загальною площею 94,9 кв. м.;
- житловий будинок АДРЕСА_3 , загальною площею 82,4 кв. м., житловою площею 52,1 кв. м.;
- квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 164,2 кв. м., житловою площею 127,3 кв. м.
Залишити у власності ОСОБА_1 :
- житловий будинок за адресою - АДРЕСА_9 , штат Коннектикут 06905, США разом із землею, всіма господарськими та допоміжними приміщеннями та спорудами, будь яким іншим приналежним до нього майном, майновими правами;
- автомобіль Хюндай Елантра (4Д Седан), VIN – код НОМЕР_3 ;
- будь-яке інше майно/майнові права, що було придбано у період
шлюбу (18.11.1993 року - 03.06.2022 року) та знаходиться на території
Сполучених Штатів Америки.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 – Якименка Т.С. на підтримання доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 , заперечення представника ОСОБА_1 – Шатової Ю.В. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції встановивши обсяг майна нажитого за час перебування сторін у шлюбі, дійшов висновку що таке підлягає поділу між ними, та з врахуванням того, що вартість майна, яка виділена у власність ОСОБА_3 перевищує вартість майна, яке виділено у власність ОСОБА_10 , суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_3 компенсації різниці цієї вартості. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.  
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому щлюбі з 18.11.1993, який рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03.06.2022 між ними розірвано, при розірванні шлюбу питання поділу спільного майна між сторонами не вирішувалося.
Як встановлено матеріалами справи за ОСОБА_3 на праві приватної власності зареєстровано:
- 9/100 частин нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 29.11.2005 та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно;
- 1/10 частина нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 19.10.2006 та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно;
- будинок за адресою АДРЕСА_3 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 21.04.2005 та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно; 
- квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 02.08.2004 та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно;
- нежиле приміщення за адресою АДРЕСА_6 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 06.08.2004 та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 15.08.2023 року у справі № 442/4566/22 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю та визнано особистою приватною власністю ОСОБА_1 нерухоме майно: нежитлове приміщення № 9 АДРЕСА_2 ; будинок по АДРЕСА_3 ; квартира АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення по АДРЕСА_5 та нежитлове приміщення № 2а по АДРЕСА_6 .
Однак постановою Львівського апеляційного суду від 16.01.2024 року у справі №442/4566/22 скасовано рішення Дрогобицького міськрайонного суд від 15.08.2023 року та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Як вбачається з постанови Львівського апеляційного суду від 16.01.2024, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спірне нерухоме майно (яке є предметом спору в даній справі) було придбане сторонами з серпня 2004 року по грудень 2007 року, тобто у період часу, коли сторони перебували у шлюбі, підтримували подружні відносини, виховували дітей. У цьому контексті, на переконання колегії суддів Львівського апеляційного суду, долучена до справи нотаріально посвідчена згода подружжя від 11.08.2010 на укладення договорів, у якій позивачка констатувала, що рухоме та нерухоме майно, яке буде придбане відповідачем, буде придбане за кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя, підтверджує, що спірне нерухоме майно перебувало у спільній сумісній власності подружжя, оскільки сторони і у 2010 році не мали непорозумінь з приводу доходів чи власності сім`ї (подружжя), при цьому, така угода (тобто згода подружжя, підписана ОСОБА_1 від 11.08.2010, на укладення договорів) позивачем була укладена значно пізніше придбання спірного майна.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції вірно врахував те, що спірне нерухоме майно, а саме квартира, будинок та нежитлові приміщення були придбані подружжям ОСОБА_11 за час шлюбу, вони є спільною сумісною власністю подружжя, що встановлено вказаним вище судовим рішенням, яке набрало законної сили, а відтак, в силу вимог ст. 82 ЦПК України зазначена обставина доказуванню не підлягає. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який в оскаржуваному рішенні зазначив про те, що посилання позивача на те, що відповідач не мав коштів на придбання спірного майна, не спростовує презумпцію спільності майна подружжя, передбачену частиною першою статті 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Звернувшись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просила здійснити поділ спільного майна подружжя, визнавши за нею право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі АДРЕСА_7 , площею 106,4 кв. м.; на 1/2 частину будинку АДРЕСА_3 , загальною площею 82,4 кв. м., жилою площею 52,1 кв. м.; на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 164,2 кв. м., житловою площею 127,3 кв. м.; на 1/2 частину нежитлового приміщення, що в АДРЕСА_5 , загальною площею 94,9 кв. м.; на 1/2 частину нежитлового приміщення, що в АДРЕСА_6 , загальною площею 123,1 кв. м.
Вирішуючи спір суд виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.
Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду зазначає, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення – гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)).
Суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).
Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.
Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).
 
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди – виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
 
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
 
Указаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22).
 
При визначенні вартості майна, що підлягає поділу між сторонами, суд першої інстанції врахував висновок №023/24 оціночної будівельно-технічної експертизи від 20.12.2024, складеного судовим експертом Гринько О.І., згідно з яким ринкова вартість нежитлового приміщення АДРЕСА_7 , площею 106,4 кв. м. становить 2 608 000 грн., ринкова вартість житлового будинку АДРЕСА_3 , загальною площею 82,4 кв. м., жилою площею 52,1 кв. м. становить 251 000 грн.; ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 164,2 кв. м., житловою площею 127,3 кв. м. становить 3 702 000 грн.; ринкова вартість нежитлового приміщення, що в АДРЕСА_5 , загальною площею 94,9 кв. м. становить 2 044 000 грн.; ринкова вартість нежитлового приміщення, що в АДРЕСА_6 , загальною площею 123,1 кв. м. становить 2 223 000 грн. 
 
Як вбачається з висновку експерта, 31.10.2024 року в присутності ОСОБА_3 експертом був проведенй огляд та дослідження спірних об`єктів нерухомого майна.
А відтак, вартість зазначених у висновку експерта спірних об`єктів нерухомого майна визначено в результаті їх дійсного огляду експертом. 
Суд першої інстанції взяв до уваги те, що при складанні даного висновку експертизи, експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України, будь-яких порушень під час проведення експертизи, які б вплинули на результати дослідження такою мірою, що було б підставою для визнання висновку неналежним доказом судом не встановлено, а на відміну від висновку експерта, надані позивачем довідки про оціночну вартість майна, не містять даних ким вони складені, не враховано натурного огляду такого майна, та у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України не можуть бути доказом у цивільній справі, а відтак суд першої інстанції при визначенні вартості нерухомого майна вірно не врахував зазначену у них вартість нерухомого майна.
Суд першої інстанції врахував, що будь-яких заперечень щодо визначення експертом ринкової вартості нерухомого майна, від позивача не поступало. 
Беручи до уваги вартість нерухомога майна, яку суд встановив на підставі висновку №023/24 оціночної будівельно-технічної експертизи від 20.12.2024, загальна ринкова вартість нежитлових приміщень, належних подружжю Коцопей складає 6 875 000 грн. (2 608 000 грн. + 2 044 000 грн. + 2 223 000 грн.), загальна ринкова вартість житлового будинку та квартири складає 3 953 000 грн. (251 000 грн. + 3 702 000 грн.), а відтак загальна вартість спільного майна подружжя ОСОБА_11 становить – 10 828 000 грн. ( 6 875 000 грн. + 3 953 000 грн.). 
У постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі №757/64512/16-ц, зазначено, що вирішуючи спір про поділ майна між подружжям, необхідно встановити не лише обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час придбання, його вартість та виходити з презумпції рівності часток, а й ураховувати інші істотні обставини, що мають значення для справи, зокрема можливість реального поділу майна з виділенням кожному із подружжя окремих видів (об`єктів) майна, можливість спільного користування певним видом майна у разі визначення ідеальних часток у цьому майні та спільного користування неподільною річчю, а також чи був визначений сторонами певний порядок користування спірним майном, матеріальне становище співвласників щодо можливості сплати грошової компенсації при перевищенні вартості частки, що підлягає виділу іншому із подружжя тощо. 
При поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного із подружжя відбувається зміна режиму права спільної власності – зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність. 
 
Вирішуючи спір, суд врахував те, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). У випадку множинності об`єктів нерухомого майна, що перебуває у спільній власності сторін, суду належить розглянути можливість здійснити поділ майна таким чином, щоб не зобов`язувати сторону сплачувати компенсацію.
 
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19), від 09 червня 2021 року у справі № 537/5528/16 (провадження № 61-11253св20).
 
Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд повинен розглянути можливість здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя у спосіб без визначення грошової компенсації, або з визначенням такої у мінімальному розмірі.
 
Суд першої інстанції врахував доводи учасників справи про відсутність взаєморозуміння між колишнім подружжям ОСОБА_11 , відсутність спілкування, конфліктні ситуації з приводу поділу спільного майн подружжя, які, як вважав суд першої інстанції, лише зростатимуть у разі зміни режиму права спільної власності – зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність.
 
Вирішуючи спір суд першої інстанції врахував кількість об`єктів нерухомого майна, що підлягає поділу та дійшов до вірного висновку про можливість поділу нерухомого майна майна в натурі.
При поділі майна суд взяв до уваги те, що житловий будинок АДРЕСА_3 , хоч і є спільним майном подружжя ОСОБА_11 , проте, був батьківським будинком відповідача, придбаний останнім у його батька, врахував його ринкову вартість, місце розташування.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції взяв до уваги кількість нерухомого спільного майна подружжя, можливість реального поділу майна з виділенням кожному із подружжя окремих видів (об`єктів) майна, та застосував такий спосіб поділу майна, як розподіл нерухомого майна між подружжям з урахуванням вартості такого майна, його місця розташування та частки кожного з подружжя у спільному майні, який є найбільш доцільним для сторін у справі, та у порядку поділу спільного майна подружжя:
Визнав за ОСОБА_1 та визнати за нею право власності на: нежитлову будівлю АДРЕСА_7 , площею 106,4 кв. м.; ринкова вартість – 2 608 000 грн. та нежитлове приміщення, що в АДРЕСА_6 , загальною площею 123,1 кв. м., ринкова вартість якого – 2 223 000 грн.; залишив у власності відповідачу ОСОБА_3 - нежитлове приміщення, що в АДРЕСА_5 , загальною площею 94,9 кв. м.,; ринкова вартість якого – 2 044 000 грн., житловий будинок АДРЕСА_3 , загальною площею 82,4 кв. м., жилою площею 52,1 кв. м.; ринкова вартість – 251 000 грн. 
Отже, позивачці ОСОБА_1 виділено у власність зі спільного майна подружжя нерухоме майно на загальну суму 4 831 000 грн., а відповідачу ОСОБА_3 – на суму 2 295 000 грн., тобто ОСОБА_1 виділено у власність нерухоме майно вартість якого є більшою, і ця різниця у вартості становить – 2 536 000 грн. 
Вирішуючи позовні вимоги в частині поділу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 164,2 кв. м., житловою площею 127,3 кв. м. вартістю 3702000 грн. судом першої інстанції враховано, що позивачка тривалий час, а саме з 1996 року проживає за межами України – в США, де нею придбано житловий будинок за адресою – АДРЕСА_8 , що підтверджується відкритим іпотечним договором від 08.12.2005, Відкритою іпотекою від 15.04.2021, звільненням від іпотеки від 15.05.2020, повідомленням про сплату кредиту від 17.04.2018, розрахунковою відомістю Департаменту ЖКГ та містобудування, а також те, що позивачкою було придбано автомобіль ОСОБА_12 , 2012 р.в., вартістю 24773,79 доларів США, що підтверджується свідоцтвом про право власності на цей автомобіль №03445449702 від 21.01.2014, які позивач, пред`явивши позов про поділ майна подружжя, не включила в перелік майна, набутого за час перебування сторін у шлюбі. 
Вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, апелянт ОСОБА_3 посилається на те, що в перелік об`єктів, які є спільною сумісною власністю подружжя і які підлягають поділу є також житловий будинок за адресою – АДРЕСА_8 та автомобіль ОСОБА_12 , 2012 р.в., вартістю 24773,79 доларів США, які з огляду на те, що вони перебувають на території США слід залишити у власності позивачки, а все інше майно, яке знаходиться на території України залишити у власності відповідача.
Колегія суддів вважає такі доводи апелянта безпідставними та необґрунтованими з огляду на таке.
З позовом про поділ майна звернулася ОСОБА_1 , саме вона визначила перелік майна, яке було придбано в період перебування сторін у шлюбі, яке є спільною сумісною власністю подружжя, в перелік майна, яке, на думку позивача підлягає поділу, ні житловий будинок за адресою – АДРЕСА_8 , ні автомобіль марки Хюндай Елантра, 2012 р.в., вартістю 24773,79 доларів США, позивачка не зазначала
Відповідач ОСОБА_3 із зустрічним позовом до ОСОБА_1 чи з окремим позовом про визнання спільним майном подружжя житлового будинку за адресою – АДРЕСА_8 , автомобіля марки Хюндай Елантра, 2012 р.в., вартістю 24773,79 доларів США, в даному провадженні не звертався, що спростовує доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував при поділі спільного майна подружжя житловий будинок за адресою – АДРЕСА_8 та автомобіль марки Хюндай Елантра, 2012 р.в., вартістю 24773,79 доларів США., оскільки позивач не заявляла вимог про поділ цього майна, а відповідач не звертався із зустрічним позовом про їх поділ.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про залишення у власності відповідача ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 164,2 кв. м., житловою площею 127,3 кв. м, оскільки ОСОБА_3 користується квартирою для постійного місця проживання в м. Дрогобич, а позивачка ОСОБА_1 постійно проживає в США, де має у власності житловий будинок.
 
З огляду на те, що вартість квартири становить 3 702 000 грн., а різниця у вартості виділених часток позивачу та відповідачу становить 2 536 000 грн. (на користь позивачки), то вартість частки, виділеної відповідачу становить на 1 166 000 грн. більше, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вказану суму відповідач повинен компенсувати позивачу, а відтак колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача слід стягнути грошову компенсацію за відхилення вартості частки у спільному майні подружжя в розмірі 1 166 000 грн.
 
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 , підписану представником ОСОБА_4 – залишити без задоволення.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 серпня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
У зв`язку з перебуванням суддів у відпустці повна постанова складена 08 червня 2026 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк