КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження 
№ 22-ц/824/8243/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2026року  місто Київ
справа № 357/9216/25

Київський апеляційний судв складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
суддів: Таргоній Д.О., Голуб С.А.
за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Бебешка М.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:
В червні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила: 
поновити її на роботі на посаді лікаря-лаборанта експрес відділу клініко-діагностичної лабораторії Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1» з 02 червня 2025 року; 
визнати наказ Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1» від 30 травня 2025 року про звільнення №314-к таким, що підлягає скасуванню з моменту його видання; 
зобов`язати відповідача виплати їй середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 червня 2025 року по дату прийняття рішення суду про поновлення на роботі, виходячи з розміру її середньоденного заробітку.
В обґрунтування вимог посилалася на те, що вона на підставі наказу  №145-к від 20 квітня 2018 року працювала на посаді завідувача клініко-діагностичної лабораторії «Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1. 
Вказувала, що 07 лютого 2025 року її на підставі наказу № 79-к від 06 лютого 2025 року переведено на посаду лікаря-лаборанта експрес відділу клініко-діагностичної лабораторії Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1. 
Зазначала, що 19 травня 2025 року вона пішла у відпустку до 06 червня 2025 року.
Вказувала, що під час відпустки їй в телефонному режимі повідомили про необхідність з`явитися до відділу кадрів, однак через перебування в Сумській області, вона не змогла цього зробити. 09 червня 2025 року вонаотримала лист від Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1 з повідомленням про звільнення №757 від 02 червня 2025 року, з доданим до нього наказом №314-к від 30 травня 2025 року за скороченням штату згідно з п.1 ст.40 КЗпП України. 
Вважає, що її звільнення є незаконним через перебування її у відпустці, незаконність її попереднього переведення від 07 лютого 2025 року, відсутність пропозиції іншої роботи та відсутність попереднього персонального попередження про звільнення.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2026 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3  подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
На обґрунтування вимог апеляційної скарги посилався на те, що у повідомленні про звільнення №757 від 02 червня 2025 року не було вказано підстави змін на підприємстві та які саме зміни плануються та про можливість переведення на іншу посаду при згоді працівника, а також не враховано переважне право на залишенні на роботі. 
Вказував, що судом першої інстанції не було враховано та досліджено, що відповідно до наказу №79 від 01 квітня 2025 року з 02 червня 2025 року відбулось скорочення посади на 1,5 посад лікаря-лаборанта (експрес-лабораторії). В КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №1» все ж таки залишилась 0,5 посади лікаря-лаборанта (експрес-лабораторії) і хто на даній посаді залишився чи більш досвідчений працівник чи ні.
Зазначав, що під час вивільнення керівник підприємства має право в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї менш кваліфікованого працівника.
Посилався на те, що судом першої інстанції не враховано, що згідно записів в трудовій книжці ОСОБА_1 працювала в КПП БМР «Білоцерківська міська лікарня №1» з 18 листопада 1993 року по 02 червня 2025 року.
Вказував, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що доповідна записка інспектора кадрів, адресована генеральному директору КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 1» від 02 червня 2025 року про відсутність посади, на які можна було б перевести ОСОБА_1 , має доказову базу, оскільки дана записка була датована лише 02 червня 2025 року, а наказ про звільнення від 30 травня 2025 року, а тому генеральним директором навіть не перевірялись та не пропонувались посади позивачу.
Зазначав, що суд першої інстанції помилково відхилив твердження позивача про цілеспрямоване бажання відповідача звільнити з посади позивачку, оскільки дане твердження є правильним, відповідач спочатку перевів позивача на посаду лікаря-лаборанта від 07 лютого 2025 року, а потім виніс наказ про скорочення чисельності і штату працівників.
Посилався на те, що у період з 19 травня 2025 року по 02 червня 2025 позивач перебувала у відпустці тривалістю 15 календарних днів. Звільнення відбулось у період відпустки, лист з наказом про звільнення надіслано 02 червня 2025 року, що підтверджується інформацією з веб порталу Укрпошти.
16 березня 2026 року від відповідача на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказував на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вказаних підстав.
Представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19)).
Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).
Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП Українитрудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).
Статтею 49-2 КЗпП України передбачений порядок вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.
Так, відповідно до ч.1 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. 
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (ч.3 ст.49-2 КЗпП України).
Згідно роз`яснень, які викладені у абзаці 1 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
При вирішенні трудового спору щодо поновлення на роботі працівника, звільненого у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників, суд зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення та дотримання відповідачем порядку вивільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, зокрема, чи мало місце скорочення чисельності штату або чисельності працівників. Проте, суд не має права вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва та наступне скорочення штату працівників, а також наявність підстав для утворення інших структурних підрозділів та їх функціональне навантаження. Вирішення вказаних питань належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу)(постанова Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі №725/3265/18 (провадження №61-11251св19).
При вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України. За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду (постанова Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №753/3889/17).
Як вбачається з матеріалів справи та копії трудової книжки ОСОБА_1 , остання має спеціальність фельдшера.
Згідно диплому позивач отримала вищу освіту біолога з кваліфікацією - біолог, викладач біології та хімії.
18 листопада 1993 року ОСОБА_1 прийнята на посаду лікаря-лаборанта міської лікарні №1 міста Біла Церква.
20 квітня 2018 року позивач переведена на посаду завідував клініко-діагностичної лабораторії Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1».
07 лютого 2025 року позивач переведена на посаду лікаря-лаборанта експрес відділу клініко-діагностичної лабораторії Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1».
Наказом Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1» №79 від 01 квітня 2025 року у зв`язку із оптимізацією організаційної структури і видатків КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №1» та раціональним використанням коштів скорочено з 01 квітня 2025 року в клініко-діагностичній лабораторії 0,5 посади лікаря-лаборанта (паразитологічні дослідження); 0,25 посади лікаря-лаборанта клінічного відділу; скорочено з 02.06.2025 в клініко-діагностичній лабораторії 1,5 посади лікаря-лаборанта (експрес-лабораторії).
01 квітня 2025 року ОСОБА_1 під підпис вручено повідомлення-попередження про наступне звільнення відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням посади лікаря-лаборанта (експрес лабораторії) клініко-діагностичної лабораторії Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1 після закінчення двомісячного терміну з дня ознайомлення з цим попередженням.
Станом на 01 квітня 2025 року у Комунальному некомерційному підприємстві Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1» були наявні вакантні посади лікарів, що вбачається з списку вакантних посад наданого начальником відділу кадрів.
Наказом Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1» №245-к від 28 квітня 2025 року ОСОБА_1 надано відпустку з 19 травня 2025 року по 02 червня 2025 року, з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу.
Згідно наказу Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1» №314-к від 30 травня 2025 року ОСОБА_1 звільнено у зв`язку зі скороченням штатної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з 02 червня 2025 року.
Підставою звільнення зазначено: наказ «Про скорочення чисельності і штату працівників та внесення змін до штатного розпису КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №1» від 01 квітня 2025 року №79; повідомлення-попередження про заплановане звільнення від 01 квітня 2025 року.
02 червня 2025 року відповідачем на адресу позивача направлено копію наказу про звільнення від 30 травня 2025 року. Цього ж дня відповідачем виплачено позивачу заробітну плату, з компенсацією на загальну суму 29670,36 грн.
02 червня 2025 року начальник відділу кадрів інформував генерального директора Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1» про відсутність вакантних посад станом на 02 червня 2025 року, які могли б бути запропоновані лікарю-лаборанту ОСОБА_1 для можливого переведення на іншу роботу згідно з п.1 ст.40 КЗпП України.
А відтак доводи сторони позивача про відсутність пропозицій для ОСОБА_1 про переведення на іншу роботу не знайшло підтвердження, так як відповідачем надано доповідну записку інспектора кадрів, адресовану генеральному директору КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №1» від 02 червня 2025 року про відсутність посад, на які можна було б перевести ОСОБА_1 в силу її освіти.
При цьому з метою перевірки доводів позивача щодо наявності вакантних посад, які могли б бути їй запропоновані, КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №1» в суді апеляційної інстанції надало додаткові пояснення та копії штатних розписів від 01 квітня 2025 року та від 02 червня 2025 року.
З наданої відповідачем інформації вбачається, що в період з 01 квітня 2025 року по 02 червня 2025 року в КНП Білоцерківської міської лікарні №1 були наступні вакантні посади: 
відповідно до форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії) від 03 січня 2025 року (дата прийняття 07 січня 2025 року): Лікар фізичної та реабілітаційної медицини - 2 од., Лікар - хірург - 1 од., Лікар анестезіолог - 2 од., Лікар - офтальмолог - 1 од., Лікар - невропатолог - 2 од., Ерготерапевт - 2 од., Фізичний терапевт - 2 од., Лікар - терапевт - 2 од., Сестра медична операційна - 1 од., Статистик медичний - 1 од., Фармацевт - 1 од., Лікар кардіолог дитячий - 1 од., Завідувач інфекційного контролю - 1 од., Лікар інфекціоніст - 1 од., Лікар - ендоскопіст - 1 од., Лікар - гематолог - 1 од., Лікар офтальмолог дитячий - 1 од.;
відповідно до форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії) від 05 травня 2025 року (дата прийняття 07 травня 2025 року): Фахівець з питань цивільного захисту - 1 од., Технік - 1од. 
Враховуючи вище наведений Білоцерківською філією Київського обласного центру зайнятості перелік вакантних посад підприємств в період з 01 квітня 2025 року по 02 червня 2025 року та кваліфікаційних вимог зазначених в довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників (затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України 29.12.2004 року №336), довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників (затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 29.03.2002 року №117) та довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників у сфері цивільного захисту України (затверджено наказом Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 05.12.2018 року № 707) на підприємстві були відсутні вакантні посади які могли бути запропоновані ОСОБА_1 в силу її освіти кваліфікації та досвіду. 
Відповідно до довідки Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1» про середню заробітну плату за березень 2025 року ОСОБА_1 нараховано 24568,85 грн. заробітної плати; за квітень 2025 року - 35994,04 грн.; за травень 2025 року - 21214,65 грн.
Встановивши, що у відповідача відбулося скорочення чисельності штату працівників; позивач була повідомлена про наступне вивільнення в установлений законом строк; відповідач надав докази відсутності вакантних посад, які могла зайняти позивач станом на день звільнення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у відповідача були наявні правові підстави для звільнення ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням штатної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.
Позивач в апеляційній скарзі посилалася на те, що суд першої інсьанції не взяв до уваги, що її було звільнено від час відпустки, у якій вона була до 06 червня 2025 року.
В суді апеляційної інстанції знайшли підтвердження вказані посилання позивача, з огляду на наступне.
Як вбачається з наказу про відпустку від 28 квітня 2025 року ОСОБА_1 надано відпустку з 19 травня 2025 року по 02 червня 2025 року.
Звільнена позивач з 02 червня 2025 року, що підтверджується наказом Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1» №314-к від 30 травня 2025 року.
Частиною третьою статтю 40 КЗпП України визначено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктами 5і 13 частини першої цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці (крім звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті). Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Положення статей 42, 42-1 і 49-2 цього Кодексу не поширюються на звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті.
У частинах першій, другій статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв'язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.
Наслідки порушення гарантії, визначеної у частині третій статті 40 КЗпП України, слід усунути шляхом зміни дати звільнення позивача, а саме: визначити датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності.
До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №205/4196/18 (провадження №14-670 цс19).
Таким чином, ураховуючи вимоги статті 40 КЗпП України, статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», роботодавець мав звільнити ОСОБА_1 у перший робочий день після закінчення відпустки, тобто 03 червня 2025 року.
Вказаного суд першої інстанції не врахував, а відтак рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 шляхом зміни дати звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря-лаборанта (експрес-лабораторії) КНП Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1» відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України з 02 червня 2025 року на 03 червня 2025 року.
Доводи апеляційної скарги про те, що у повідомленні про звільнення №757 від 02 червня 2025 року не було вказано підстави змін на підприємстві та які саме зміни плануються колегія суддів відхиляє, оскільки у повідомленні-попередженні, яке підписала позивач вказувалося, що на виконання наказу КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №1» «Про скорочення чисельності і штату працівників та внесення змін до штатного розпису КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №1» від 01 квітня 2025 року №79 останню попереджено про наступне звільнення з 02 червня 2025 року на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.
Відповідно вищезазначеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що було відсутнє персональне попередження позивача про скорочення штату. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що під час вивільнення керівник підприємства має право в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї менш кваліфікованого працівника колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки доказів на підтвердження того, що на роботі працюють менш кваліфіковані працівники, які могли бути звільненими для подальшого вивільнення робочого місця для позивача надано не було.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачем всупереч статті 42 КЗпП України не було розглянуто питання щодо переважного права на залишення позивача на роботі, оскільки остання працювала в КПП БМР «Білоцерківська міська лікарня №1» з 18листопада 1993 року по 02червня 2025року, колегія суддів відхиляє, оскільки передбачене частиною другою статті 42 КЗпП України переважне право на залишення на роботі враховується лише у випадку скорочення на підприємстві рівнозначних посад. Проте, матеріали справи не містять відомостей щодо наявності на підприємстві рівнозначної тій посаді, яку займала позивач та яка скорочувалась.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково відхилив твердження позивача про цілеспрямоване бажання відповідача звільнити з посади позивача, оскільки дане твердження є правильним, відповідач спочатку перевів позивача на посаду лікаря-лаборанта від 07 лютого 2025 року, а потім виніс наказ про скорочення чисельності і штату працівників є неспроможними, оскільки наказ про переведення ОСОБА_1 на посаду лікаря-лаборанта від 07 лютого 2025 року останньою не оскаржувався та вказаний наказ не є предметом розгляду у даній справі.
Оскільки датою звільнення позивача мало бути 03 червня 2025року, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середньогозаробіткуза час вимушеного прогулу за один день, що становить 1559,76 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Виходячи з положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 403,73 грн. та стягнути з КНП Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1» в дохід держави судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 605,60 грн. 
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2026 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов  ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря-лаборанта (експрес-лабораторії)Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1» відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України з 02 червня 2025 року на 03 червня 2025 року.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1», місцезнаходження: Київська область, місто Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, 49, код ЄДРПОУ 24880520 на користь  ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 середній заробіток за час вимушеного прогулуу розмірі 1559 грн. 76 коп. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів та судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 403 грн. 73 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1», місцезнаходження: Київська область, місто Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, 49, код ЄДРПОУ 24880520 в дохід держави судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 605 грн. 60 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 червня 2026 року.

Головуючий:

Судді: