Справа № 369/22892/25
Провадження № 2/369/7947/26
РІШЕННЯ
Іменем України

23.03.2026 року        м. Київ 

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Янченка А.В.,
за участі секретаря судового засідання Лисяк К.О.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
відповідача ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу № 369/22892/25 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-
встановив:

ОСОБА_4 (далі – позивач) звернулася з позовом до ОСОБА_2 (далі – відповідач) про стягнення аліментів.
Позовна заява мотивована наступним.
07.08.2010 Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 (далі по тексту – Позивач, ОСОБА_4 ) та ОСОБА_2 (далі по тексту – Відповідач, ОСОБА_2 ). 
10.11.2011 відповідно до свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 , у позивача та відповідача народився син – ОСОБА_5 (копія додається). 
12.10.2022 відповідно до рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі №369/6710/22 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано 
Після розірвання шлюбу син залишився проживати з Позивачем та знаходиться на вихованні та утриманні Позивачки, що підтверджується витягом про зареєстрованих у житловому приміщення осіб, доданим до позовної заяви.
Як зазначає позивач, відповідач не сплачував та не сплачує в добровільному порядку, аліменти на утримання неповнолітнього сина після розірвання шлюбу. Станом на дату подання заяви, згоди про добровільну сплату аліментів між сторонами по справі не досягнуто.
У зв`язку з даними обставинами позивачка вимушена звернутись до суду з даною позовною заявою про стягнення аліментів з відповідача. 
Згідно інформації, що міститься в Реєстрі виконавчих проваджень, стягнення за виконавчими документами стягнення аліментів з відповідача не проводяться. Відповідач має постійне місце роботи. Відповідно до щорічної декларації поданої 28.03.2025, ОСОБА_2 є державним службовцем і займає посаду керівника апарату Вищого антикорупційного суду і його дохід (заробітня палата) за 2024 рік становить 2 232 841,00 грн. 
Враховуючи вищевикладене, відповідач є здоровим та працездатним, може сплачувати аліменти на рівні 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), оскільки є працевлаштованим.
На підставі викладеного позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_4 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ), аліменти на утримання неповнолітнього сина – ОСОБА_5 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини, щомісячно, починаючи стягнення з 01.12.2025 і до повноліття дитини.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.12.2025 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
У грудні 2025 року відповідачем подано до суду відзив на позов, згідно якого останній заперечив проти задоволення позову з огляду на безпідставність та необгрунтованість позовних вимог.
Зокрема, відповідач послався на добровільний характер утримання ним дитини.
У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі, відповідач та представник відповідача заперечили проти задоволення позовних вимог.
Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши надані письмові докази у сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Судом встановлено, що 07.08.2010 року сторони уклали шлюб, який було зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві, про що складено актовий запис №1032.
Від спільного подружнього життя у позивача та відповідача є син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням Києво — Святошинського районного суду Київської області від 12.10.2022 року по справі № 369/6710/22 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.
Сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , стосовно інтересів якого виник спір про стягнення аліментів. Дитина зареєстрована та проживає разом із матір`ю, про що позивачем надано витяг про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб. 
Витяг про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб підтверджує зареєстроване місце проживання дитини, водночас з пояснень сторін слідує, що неповнолітній ОСОБА_5 з 2022 року тимчасово проживає з матір`ю у Словаччині. Наданий позивачем витяг, на думку суду, не є беззаперечним доказом самостійного одноосібного виховання та утримання дитини матір`ю, не свідчить про відсутність батьківського піклування в житті дитини. 
Судом з`ясовано, що відповідач систематично здійснює грошові перекази на банківську картку дитини, а також несе додаткові витрати на забезпечення її потреб, зокрема на оплату освітніх послуг, репетиторських занять, особистих витрат дитини та інших потреб. Грошове утримання дитини, що здійснюється щомісячно відповідачем у добровільному порядку, включає платіж на банківську картку дитини в розмірі 25 000,00 грн. в місяць, переказ на особисті потреби дитини, так звані “кишенькові” різними сумами, в середньому 4 000,00 грн/міс, оплату освітніх послуг ліцею з розрахунку 4 500,00 грн. в місяць, та додаткові індивідуальні чи групові заняття в закладі освіти, а також послуги репетитора з англійської мови, залежно від кількості занять, в середньому 3 600 грн. в місяць. Загальний розмір щомісячного утримання становить понад 35 000 грн, що підтверджується банківськими документами та іншими доказами, дослідженими судом. 
Перерахування відповідачем коштів у період з 17.08.2022 по 19.02.2026 року щомісячними платежами в розмірі 25 000, 00 грн. на банківську картку, відкриту в АТ “Райффайзен Банк” на ім`я сина ОСОБА_6 , підтверджується інформацією про рух коштів по картці та банківськими виписками, виданих 2.12.2025 та 17.02.2026 року. 
Довідка АТ “Райффайзен Банк” від 17.02.2026 р. вих. № Д1-2-Д1-В43/26-167 засвідчує належність банківської картки ОСОБА_7 та наявність на ній грошових коштів. 
Сплата відповідачем коштів на особисті потреби ОСОБА_6 , так звані “кишенькові кошти”, на його банківську картку в АТ “Універсал Банк”, підтверджується інформацією про рух коштів по картці та банківськими виписками, виданими 08.12.2025 р. та 17.02.2026 р. 
Щомісячна оплата відповідачем здобуття дитиною освіти в українському освітньому закладі підтверджена рахунками ТОВ «Ліцей Умка Гранд» та квитанціями до платіжних інструкції АТ “Райффайзен Банк” у 2022 - 2026 рр. Оплата послуг репетитора з англійської мови підтверджена випискою АТ “Універсал Банк” про рух коштів по картці від 01.12.2025 та квитанціями до платіжних інструкцій АТ “Райффайзен Банк” за період 2024 — 2026 р.р.
Оцінюючи докази відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд приходить до висновку, що вони є належними, допустимими, достовірними та достатніми для вирішення справи по суті.
Таким чином, матеріалами справи підтверджено систематичне внесення коштів на банківську картку дитини у значному розмірі, що має регулярний характер, а також фактичне використання цих коштів позивачем в інтересах дитини. Крім того, відповідач додатково забезпечує оплату навчання дитини у приватному навчальному закладі та організацію її додаткового розвитку, що свідчить про належне виконання ним батьківських обов`язків. 
Судом встановлено, що між сторонами фактично склалися домовленості щодо участі відповідача в утриманні дитини у добровільному порядку.
Зокрема, щомісячне забезпечення відповідачем, починаючи з серпня 2022 року по теперішній час, надходження грошових коштів на банківську картку дитини, відкриту в АТ «Райффайзен Банк», та їх використання позивачем в інтересах дитини свідчить про фактичне досягнення між батьками домовленості щодо способу виконання обов`язку з утримання дитини тим із батьків, хто проживає окремо.
Такі правовідносини узгоджуються з положеннями ст. 180, ч.ч. 1, 2 ст. 181 Сімейного кодексу України, відповідно до яких обов`язок батьків утримувати дитину може виконуватися за домовленістю між ними, зокрема у грошовій формі.
У судовому засіданні 18.03.2026 року відповідач та його представник надали пояснення щодо добровільного характеру утримання дитини, відповідності такого способу виконання батьківського обов`язку найкращим інтересам дитини, а також відсутності предмета спору та безпідставності заявлених позовних вимог.
На підтвердження зазначених доводів відповідач послався на письмові докази, подані разом із відзивом на позов, а також надав для огляду суду приватне листування між сторонами, з якого вбачається узгодження між батьками питання відкриття банківської картки на ім`я дитини, визначення розміру щомісячного грошового утримання та порядку доступу до використання відповідних коштів. 
Оцінюючи наведені пояснення та досліджені докази у їх сукупності відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд приходить до висновку, що вони підтверджують добровільний, узгоджений між сторонами характер участі відповідача в утриманні дитини.
Наведене дає підстави для висновку, що відповідач належним чином виконує обов`язок щодо утримання дитини у добровільному порядку, а доводи позивача про несплату аліментів спростовуються дослідженими судом доказами та встановленими обставинами справи.
Законодавцем положеннями ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей.
Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно вимог ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ч. ч. 7, 10 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Законодавство зобов`язує батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття, при цьому такий обов`язок може виконуватися як у добровільному порядку, так і за рішенням суду. Аналізуючи положення статей 180–183 СК України, суд виходить з того, що аліменти як форма примусового виконання обов`язку щодо утримання дитини підлягають стягненню у разі невиконання або неналежного виконання такого обов`язку одним із батьків.
Разом з тим, у даній справі встановлено, що відповідач не ухиляється від виконання обов`язку щодо утримання дитини, а навпаки — здійснює його у добровільному порядку, у значному розмірі, який є достатнім для забезпечення належного рівня життя дитини, її розвитку та навчання. 
За змістом ст. ст. 182, 183 СК України слідує, що аліменти, спрямовані на утримання дитини, повинні бути достатніми і, разом із тим, співрозмірними з урахуванням мети аліментного зобов`язання, а саме - забезпечення гармонійного розвитку дитини та задоволення її потреб. І при цьому, участь обох батьків у утриманні дітей має бути співмірною, що означає, що утримання дітей забезпечується обома батьками.
Вбачається, що здійснюване відповідачем добровільне щомісячне утримання сина в розмірі 25 000, 00 грн., додаткова оплата йому особистих потреб (“кишенькових коштів”), освітніх та репетиторських послуг, є співмірним до потреб сина ОСОБА_6 , та достатнім для забезпечення його гармонійного розвитку. Протилежного позивачем та її представником не доведено. 
Судом не встановлено обставин, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання обов`язку щодо утримання дитини або про неналежне виконання такого обов`язку. Разом з тим, позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження недостатності утримання дитини з боку відповідача, його нерегулярності чи невідповідності потребам дитини, а також не доведено обґрунтованість заявленого до стягнення розміру аліментів.
Суд також враховує, що позивач та її представник не заперечують факту систематичного здійснення відповідачем грошового утримання дитини. При цьому позовна заява не містить доказів неотримання відповідних коштів, наявності перешкод у їх використанні або їх недостатності для забезпечення належного рівня утримання дитини.
За таких обставин суд дійшов висновку, що доводи позивача не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують факту належного виконання відповідачем обов`язку щодо утримання дитини.
Пояснення, надані представником позивача в судовому засіданні 18.03.2026 року суд розцінює як намагання змінити правову оцінку вже здійснених відповідачем платежів шляхом акцентування уваги виключно на їх формальному призначенні, з метою кваліфікації таких платежів як добровільної матеріальної допомоги, а не як належного виконання батьківського обов`язку щодо утримання дитини. Такі доводи представника позивача не спростовують факту належного виконання відповідачем обов`язку щодо утримання дитини, а зводяться лише до формального заперечення правової природи вже здійснених платежів, що саме по собі не може бути підставою для задоволення позовних вимог.
Також суд відхиляє доводи представника позивача щодо відсутності окремого банківського рахунку дитини, оскільки матеріалами справи підтверджено наявність оформленої на ім`я ОСОБА_6 банківської картки в АТ “Райффайзен Банк” та АТ “Універсал Банк”, на які відповідачем систематично перераховуються кошти, що фактично використовуються позивачем в інтересах дитини та безпосередньо дитиною. 
Суд також враховує, що звернення до суду з даним позовом відбулося після досягнення дитиною 14-річного віку, однак наведені позивачем доводи спрямовані на переоцінку обставин попереднього періоду та не спростовують факту належного виконання відповідачем обов`язку щодо утримання дитини.
За таких обставин суд приходить до висновку, що доводи позивача та її представника не підтверджені належними доказами та не спростовують встановленого факту належного виконання відповідачем обов`язку щодо утримання дитини у добровільному порядку, а відтак не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог про стягнення аліментів.
Посилання позивача на положення ч. 5 ст. 183 СК України суд вважає необґрунтованим, оскільки вказана норма регулює порядок звернення до суду із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення аліментів у частці від доходу платника, тоді як даний спір розглядається в порядку позовного провадження. У зв`язку з цим застосування зазначеної норми до спірних правовідносин є помилковим, а доводи позивача в цій частині не приймаються судом до уваги.
Суд критично оцінює доводи представника позивача щодо правової природи коштів, сплачених відповідачем на утримання дитини, та посилання на відповідну практику Верховного Суду. Зокрема, твердження про те, що такі платежі не можуть вважатися виконанням обов`язку щодо утримання дитини, а є виключно добровільною матеріальною допомогою, не ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та спростовуються дослідженими доказами, які свідчать про систематичність, регулярність і цільове спрямування таких виплат.
Посилання представника позивача на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду по справах № 390/2379/24, № 760/17498/22 та № 712/4702/19 суд визнає нерелевантними до спірних правовідносин. Зазначені правові позиції сформовані у справах з іншим предметом спору, зокрема щодо оскарження дій державного виконавця при визначенні заборгованості зі сплати аліментів у межах виконавчого провадження, а також у спорах щодо припинення права на аліменти у зв`язку з передачею майна у власність дитини. Такі правовідносини істотно відрізняються від обставин цієї справи за своїм змістом, підставами позову та суб`єктним складом.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, лише за умови подібності правовідносин. При цьому, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 року по справі № 154/3029/14-ц, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру та підлягають застосуванню з урахуванням конкретних обставин справи.
З огляду на відсутність подібності фактичних обставин і правовідносин, суд доходить висновку про неприйнятність застосування наведеної представником позивача практики Верховного Суду до спірних правовідносин у цій справі, у зв`язку з чим відповідні доводи відхиляє.
За змістом ч. 8 ст. 7, ч. 2 ст. 150, ст. 180 СК України, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.
Суд враховує, що виконання відповідачем обов`язку щодо утримання дитини забезпечує реалізацію принципу найкращих інтересів дитини, який закріплений у ст. 3, 27 Конвенції ООН про права дитини та відображений у положеннях Сімейного кодексу України і Закону України «Про охорону дитинства».
Оцінюючи встановлені обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку, що спосіб виконання відповідачем обов`язку з утримання дитини відповідає зазначеному принципу, оскільки забезпечує належний рівень матеріального забезпечення, достатній для задоволення потреб дитини та її гармонійного розвитку.
При цьому суд бере до уваги, що утримання дитини здійснюється відповідачем на регулярній та систематичній основі, має стабільний і передбачуваний характер, що забезпечує безперервність фінансової підтримки. Розмір платежів на утримання дитини визначений з урахуванням матеріального становища відповідача, є достатнім для гармонійного розвитку сина, відповідає його найкращим інтересам, не є применшеним.
Матеріалами справи підтверджено, що грошові кошти, які сплачуються відповідачем, фактично спрямовуються на забезпечення потреб дитини, а їх перерахування у безготівковій формі забезпечує прозорість таких платежів та можливість контролю їх використання.
Суд також враховує, що відповідно до ст. 179 СК України аліменти є власністю дитини, а тому спосіб їх сплати безпосередньо на рахунок дитини узгоджується з її майновими правами та сприяє формуванню навичок самостійного розпорядження коштами.
За таких обставин суд вважає доведеним, що фактично здійснюваний відповідачем спосіб утримання дитини є достатнім, ефективним та таким, що відповідає найкращим інтересам дитини.
Враховуючи, що відповідач виконує свій обов`язок з утримання дитини добровільно, протилежного позивачем не доведено, суд приходить до висновку, що підстави для примусового стягнення аліментів відсутні, у зв`язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Враховуючи відмову у задоволенні позову, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.
Керуючись ст. ст. 180-182 СК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 81, 82, 89, 258, 259, 263-265, 268, 270-274 ЦПК України, суд,-
У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів залишити без задоволення. 

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження  якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено: 03.07.2026 року.

Суддя         А.В. Янченко