ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
12.05.2026	Справа № 910/2113/26	

Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу 
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Акрон Сервіс" (Україна, 01133, місто Київ, вулиця Євгена Коновальця, будинок 32; ідентифікаційний код 41923392)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестбудгаличина" (Україна, 01011, місто Київ, вулиця Печерський узвіз, будинок 19; ідентифікаційний код 36520848) 
про стягнення 123 404,33 грн, 

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Акрон Сервіс» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестбудгаличина" про стягнення 123 404,33 грн, з яких: 43 183,93 грн інфляційних втрат та 10 042,48 грн трьох відсотків річних за договором № 21.09/19 від 21.09.2019 про надання послуг з обслуговування та ремонту обладнання системи контролю доступу до ліфта; та 56 645,30 грн інфляційних втрат та 13 532, 62 грн трьох відсотків річних за договором № 4.02/20 від 04.02.2020 про надання послуг з обслуговування та ремонту обладнання системи контролю доступу до ліфта.
Позовні вимоги обґрунтовані ухиленням відповідача від своєчасного виконання обов`язку сплати заборгованості, присудженої до стягнення у межах господарської справи №910/7432/25.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, заперечення на відповідь на відзив, та позивачу - відповідь на відзив.
На адресу суду від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. 
Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).
Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").
Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.
Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
21.09.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Акрон Сервіс» (далі-виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестбудгаличина" (далі - абонент) було укладено договір про надання послуг з обслуговування та ремонту обладнання системи контролю доступу до ліфта № 21.09/19, відповідно до умов якого абонент доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання з технічного обслуговування i ремонту устаткування, контролю доступу до ліфтів, підтримки ключів (далі - система), встановлена за адресою вул. Академіка Заболотного, 15К, м. Київ. 
Технічне обслуговування включає: прийом дзвінків (заявок), налаштування ПЗ, ремонт, профілактику устаткування контролю доступу до ліфтів, проведення планових профілактичних оглядів, технічну підтримку електронних ключів користувачів тощо (п.1.3 договору).
Відповідно до п. 4.1 договору вартість робіт з технічного обслуговування системи становить 5500,00 грн з ПДВ/місяць.
Згідно з п. 4.2 договору оплата робіт здійснюється щомісячно Абонентом, не пізніше 25-го числа місяця.
Відповідно до п.5.1 договору цей договір вступає в силу з моменту підписання та вважається дійсним протягом календарного року. Якщо за 30 календарних днів до закінчення терміну дії договору жодна зі сторін не заявила в письмовому вигляді про його розірвання договір вважається пролонгованим на кожний наступний календарний рік.
Крім того, 04.02.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Акрон Сервіс» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестбудгаличина" було укладено договір про надання послуг з обслуговування та ремонту обладнання системи контролю доступу до ліфта №4.02/20, відповідно до умов якого Абонент доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання з технічного обслуговування i ремонту устаткування, контролю доступу до ліфтів, підтримки ключів (далі - система), встановлена за адресою вул. Академіка Заболотного, 15К, м. Київ. 
Технічне обслуговування включає: прийом дзвінків (заявок), налаштування ПЗ, ремонт, профілактику устаткування контролю доступу до ліфтів, проведення планових профілактичних оглядів, технічну підтримку електронних ключів користувачів тощо (п.1.3 договору).
Відповідно до п. 4.1 договору вартість робіт з технічного обслуговування системи становить 6 500,00 грн з ПДВ/місяць.
Згідно з п. 4.2 договору оплата робіт здійснюється щомісячно Абонентом, не пізніше 25-го числа місяця.
Відповідно до п.5.1 договору цей договір вступає в силу з моменту підписання та вважається дійсним протягом календарного року. Якщо за 30 календарних днів до закінчення терміну дії договору жодна зі сторін не заявила в письмовому вигляді про його розірвання договір вважається пролонгованим на кожний наступний календарний рік.
Позивач у позовній заяві зазначає, що відповідач грошові зобов`язання за договором № 21.09/19 виконував неналежно, оскільки здійснював оплату несвоєчасно, що підтверджується платіжними дорученнями. Крім того, частина послуг взагалі не була оплачена відповідачем, в результаті чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість, яка стала предметом позову у справі № 910/7432/25 та перебувала на розгляді Господарського суду міста Києва.
У зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з відповідним позовом. Рішенням суду від 19.08.2025 у справі №910/7432/25 встановлено факт належного надання позивачем послуг у повному обсязі відповідно до умов поговору № 21.09/19, задоволено позовні вимоги позивача до відповідача та стягнуто 82 500 грн заборгованості за договором № 21.09/19. Зазначене рішення залишено в силі Північним апеляційним господарським судом (справа №910/7432/25 від 11.12.2025 року).
На виконання рішення суду приватним виконавцем Д`яченко Євгенієм Станіславовичем у межах виконавчого провадження стягнуто з відповідача заборгованість у справі № 910/7432/25 та перераховано на рахунок ТОВ «Акрон Сервіс», що підтверджується платіжною інструкцією № 32507 від 09.02.2026 року; платіжною інструкцією № 32801 від 10.02.2026 року; платіжною інструкцією № 33185 від 12.02.2026 року; платіжною інструкцією № 33376 від 13.02.2026 року; платіжною інструкцією № 33750 від 17.02.2026 року.
Таким чином позивач стверджує, що має право по договору № 21.09/19 вимагати сплати Відповідачем інфляційні втрати у сумі 43 183,93 грн та три проценти річних у сумі 10 042,48 грн. 
Крім того, позивач зазначає, що рішенням суду від 19.08.2025 у справі №910/7432/25 встановлено факт належного надання позивачем послуг у повному обсязі відповідно до умов договору № 4.02/20, задоволено позовні вимоги позивача до відповідача та стягнуто 105 200,00 грн заборгованості за договором № 4.02/20.
Так, позивач зазначає про те, що оскільки відповідач неналежним чином виконав свої грошові зобов`язання по договору № 4.02/20, позивач має право на нарахування та стягнення з відповідача інфляційних втрат за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми за договором № 4.02/20 відповідно до статті 625 ЦК України.
З огляду на зазначене, позивач також стверджує, що має право по договору № 4.02/20 вимагати сплати відповідачем інфляційні втрати у сумі 56 645,30 грн та три проценти річних у сумі 13 532,62 грн. 
За таких обставин позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд стягнути з відповідача на свою користь 43 183,93 грн інфляційних втрат та 10 042,48 грн трьох відсотків річних за договором № 21.09/19 від 21.09.2019 про надання послуг з обслуговування та ремонту обладнання системи контролю доступу до ліфта; та 56 645,30 грн інфляційних втрат та 13 532, 62 грн трьох відсотків річних за договором № 4.02/20 від 04.02.2020 про надання послуг з обслуговування та ремонту обладнання системи контролю доступу до ліфта.
Дослідивши матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.
Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).
Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Також згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до норм статей 598 - 609 Цивільного кодексу України, рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання. В той же час, приписи статті 625 Цивільного кодексу України не заперечують звернення кредитора з вимогою про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, суми інфляційних та процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов`язання, зокрема, за період після прийняття судом відповідного рішення.
Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").
Відповідно до частини 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
Норми статті 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Таким чином, судове рішення (постанова) у справі № 910/7432/25 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити.
Оскільки рішенням Господарського суду міста Києва від 19.08.2025 у справі №910/7432/25, яке набрало законної сили, вже встановлено факт наявності у Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестбудгаличина" заборгованості за договором про надання послуг з обслуговування та ремонту обладнання системи контролю доступу до ліфта №21.09/19 від 21.09.2019 року у розмірі 82 500,00 грн та заборгованості за договором про надання послуг з обслуговування та ремонту обладнання системи контролю доступу до ліфта № 4.02/20 від 04.02.2020 у розмірі 105 200,00 грн.
Судом враховано, що сума основного боргу за вказаними договорами №21.09/19 та №4.02.20 стягнута в рамках однієї судової справи, за результатами якої Господарським судом міста Києва прийнято рішення від 19.08.2025 у справі №910/7432/25.
Так, на виконання рішення суду приватним виконавцем Д`яченко Євгенієм Станіславовичем у межах виконавчого провадження стягнуто з відповідача заборгованість у справі № 910/7432/25 та перераховано на рахунок ТОВ «Акрон Сервіс», що підтверджується платіжною інструкцією № 32507 від 09.02.2026 року; платіжною інструкцією № 32801 від 10.02.2026 року; платіжною інструкцією № 33185 від 12.02.2026 року; платіжною інструкцією № 33376 від 13.02.2026 року; платіжною інструкцією № 33750 від 17.02.2026 року.
Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Враховуючи положення пунктів 4.2 договору № 21.09/19 та договору № 4.02/20 оплата здійснюється щомісячно відповідачем не пізніше 25-го числа місяця, дослідивши надані позивачем докази оплат відповідача та з огляду на встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 19.08.2025 у справі №910/7432/25 обставини, суд дійшов висновку, що відповідачем допущено прострочення виконання грошового зобов`язання за обома договорами в силу чого застосування положень частини 2 статті 625 ЦК України здійснено Позивачем правомірно.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи із положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Верховний Суд України неодноразово зазначав, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку 3% річних та інфляційних втрат аж до повного виконання боржником грошового зобов`язання.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат за договором № 21.09/19 від 21.09.2019 та договором 4.02/20 від 04.02.2020, суд зазначає, що він є арифметично вірним, а нараховані позивачем суми є обґрунтованими, в силу чого вимоги позивача підлягають задоволенню.
Судом не здійснюється розгляд питання застосування позовної давності в силу приписів частини 3 статті 267 ЦК України.
З огляду на викладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.
Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 233, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, 

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» (вул. Печерський узвіз, 19, м. Київ, 01011; ідентифікаційний код 36520848) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Акрон Сервіс» (вул. Євгена Коновальця, буд. 32, м. Київ, 01133; ідентифікаційний код 41923392) 43 183 (сорок три тисячі сто вісімдесят три) грн 93 коп. інфляційних втрат та 10 042 (десять тисяч сорок дві) грн 48 коп 3% річних, нарахованих за неналежне виконання зобов`язань за договором № 21.09/19 від 21.09.2019 про надання послуг з обслуговування та ремонту обладнання системи контролю доступу до ліфта, 56 645 (п`ятдесят шість тисяч шістсот сорок п`ять) грн 30 коп інфляційних втрат та 13 532 (тринадцять тисяч п`ятсот тридцять дві) грн 62 коп 3% річних, нарахованих за неналежне виконання зобов`язань за договором № 4.02/20 від 04.02.2020 про надання послуг з обслуговування та ремонту обладнання системи контролю доступу до ліфта та судовий збір у розмірі 2 662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 12.05.2026

Суддя І.О. Андреїшина