УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/1561/25   Головуючий у 1-й інст. Адамович О. Й. 
Категорія 39 Доповідач Галацевич О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого – судді Галацевич О.М. 
суддів:    Григорусь Н.Й., 
Панкеєвої В.А.

розглянувши у письмовому провадженні у місті Житомирі цивільну справу №296/1561/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
за апеляційною скаргою адвоката Обласова Сергія Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , 
на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Адамовича О.Й., у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У лютому 2025 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі – ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», ТОВ «ФК «ЄАПБ», Товариство) звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 29 131,68 грн, а також судового збору у сумі 3 028 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27 грудня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі – ТОВ «Мілоан», первісний кредитор) та ОСОБА_1 укладено договір №102870017 про надання споживчого кредиту. 
Відповідачка здійснила дії, спрямовані на укладання договору шляхом заповнення заяви про надання (отримання) кредиту на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, кредитодавцем було перераховано грошові кошти у розмірі, встановленому договором. Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Позикодавець зі своєї сторони належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами договору. Строк повернення грошових коштів за договором наступив, але відповідач не виконує свої зобов`язання, грошові кошти не повертає, проценти за користування коштами не сплачує.
16.07.2024 на підставі договору факторингу №16072024 ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, у тому числі до відповідачки на суму 29 131,68 грн, що підтверджується Реєстром боржників від 16.07.2024.
Станом на 16.07.2024 заборгованість  ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту складає 29 131,68 гривень, з яких: 13 819 грн - заборгованість по тілу, 13 112,68 грн - заборгованість за відсотками, 2 200 грн – заборгованість за комісією. 
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 27 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ТОВ "ФК"Європейська агенція з повернення боргів" суму заборгованості за кредитним договором №102870017 від 27.12.2021 у розмірі 26 931,68 грн та судовий збір у розмірі 2 799,32 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, представник  ОСОБА_1 – адвокат Обласов С.А. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_1 кредитний договір №102870017 від 27.12.2021 з ТОВ «Мілоан» в електронній формі не укладала та не підписувала, електронного підпису або електронного цифрового підпису не отримувала та не використовувала. Зазначає, що надана позивачем копія кредитного договору не містить належних підтверджень його підписання відповідачкою, зокрема відсутні електронні підписи, одноразовий ідентифікатор чи інші дані, які б ідентифікували особу підписанта. Вказує, що матеріали справи не містять доказів реєстрації відповідачки в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця, отримання нею логіну та пароля, подання заявки на отримання кредиту, ознайомлення з умовами договору, а також направлення та отримання SMS-повідомлення з одноразовим ідентифікатором. Також зазначає, що надана позивачем електронна та друкована версія договору не містить електронного підпису або одноразового ідентифікатора, а тому не може вважатися належним доказом укладення правочину. Крім того, апелянт посилається на відсутність належних доказів перерахування кредитних коштів саме відповідачці, вважаючи, що надані документи не підтверджують зарахування коштів на її рахунок, а розрахунок заборгованості є внутрішнім документом позивача. Також зазначає, що позивачем не доведено належним чином перехід до нього права вимоги за кредитним договором, оскільки матеріали справи не містять повного договору факторингу з усіма додатками, реєстру боржників та доказів виконання такого договору. Вказує, що відповідачка не була належним чином повідомлена про відступлення права вимоги. З огляду на викладене, апелянт вважає, що позивачем не доведено факту укладення договору, отримання кредитних коштів, наявності заборгованості та переходу права вимоги, у зв`язку вважає, що рішення суду підлягає скасуванню.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заперечує проти її задоволення та зазначає, що відповідач, використовуючи особистий кабінет на веб-сайті первісного кредитора, подав заяву на отримання кредиту, обравши умови кредитування, після чого підтвердив намір укласти договір.
Зазначає, що підписання кредитного договору здійснювалось в електронній формі шляхом використання одноразового ідентифікатора (смс-коду), надісланого на номер мобільного телефону, вказаний відповідачем, введення якого свідчить про акцепт пропозиції укласти договір та підтверджує його підписання. Крім того, посилається на те, що не володіє та не може володіти оригіналами первинних бухгалтерських документів, зокрема тими, що підтверджують перерахування кредитних коштів, оскільки такі документи формуються, складаються та зберігаються в установі банку відповідно до вимог законодавства та становлять банківську таємницю. Зазначає, що ідентифікація позичальника здійснюється через банк-емітент платіжної картки, а доступ до інформації щодо руху коштів по рахунку, на який було перераховано кредитні кошти (картка № НОМЕР_1 ), має виключно банк-емітент та відповідач як власник рахунку. Наголошує, що ні первісний кредитор, ні позивач не мають доступу до зазначеної інформації, тоді як відповідач має можливість отримати відповідні виписки по рахунку для підтвердження або спростування факту перерахування кредитних коштів, однак таких доказів суду не надав. Також зазначає, що на підтвердження перерахування кредитних коштів позивачем подано належні та допустимі докази, зокрема інформаційну довідку первісного кредитора, яка свідчить про успішне проведення транзакції. Крім того, позивач вказує, що наданими доказами підтверджується факт переходу до нього права грошової вимоги за спірним кредитним договором на підставі договорів факторингу, які укладені у відповідності до вимог чинного законодавства. Посилається також на правові позиції Верховного Суду щодо правомірності укладення кредитних договорів в електронній формі, використання одноразового ідентифікатора як аналога електронного підпису, презумпції правомірності правочину, а також на те, що сумніви щодо дійсності та виконуваності договору тлумачаться на користь його чинності. Вважає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, не підтверджені належними доказами та зводяться до припущень.
Рішення суду першої інстанції переглядається лише в межах доводів апеляційної скарги та в частині задоволених позовних вимог, а тому в іншій частині не є предметом апеляційного перегляду.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 09 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7, частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовної заяви, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними і допустимими доказами. Апеляційний суд погоджується із таким висновком місцевого суду в частині задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 27.12.2021 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №102870017 в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно комунікаційній системі товариства та доступний зокрема через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби, відповідно до п. 6 кредитного договору, порядок (технологія) укладення договору та спосіб ідентифікації, верифікації позичальника. Договір підписано ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором S81365 (час 27.12.2021 14:34), що підтверджується матеріалами справи (а.с.6-10, 99-107).
Умовами договору погодженого та передбачено, що: загальний розмір кредиту становить 20 000 грн (п.п.1.2); строк кредитування 30 днів з 27.12.2021 (п.1.3); термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 26.01.2022 (п.1.4); кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок (пункт 2.1 договору); комісія за надання кредиту: 2 200,00 грн, яка нараховується за ставкою 11,00 % від суми кредиту одноразово (п.п.1.5.1.); проценти за користування кредитом: 7 500,00 грн, які нараховуються за ставкою 1.25 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п.1.5.2); стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п.1.6).
Згідно п. 4.2. договору у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п.1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст. 625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 договору. Обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимог кредитодавця.
Згідно з п. 6.5 договору цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі.
Додатком № 1 до договору про споживчий кредит є графік платежів за договором про споживчий кредит №102870017 від 27.12.2021 року (а.с.10 зворот).
Додатком № 2 до договору про споживчий кредит є паспорт споживчого кредиту №102870017 (а.с.11).
Відповідно до платіжного доручення №37207370 від 27.12.2021 ТОВ «Мілоан» перерахувало відповідачу ОСОБА_1 на її картковий рахунок № НОМЕР_2 грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн згідно договору №102870017 (а.с.12).
16.07.2024 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №16072024 у відповідності до умов якого ТОВ «Мілоан» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Мілоан» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників (а.с.13-14).
16.07.2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» підписано акт прийому-передачі інформації згідно Реєстру боржників в електронному вигляді за договором факторингу №16072024 від 16.07.2024 (а.с.16).
Відповідно до реєстру боржників від 16.07.2024 до договору факторингу №16072024 від 16.07.2024, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 29 131,68 грн, з яких: 13 819,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 13 112,68 грн сума заборгованості за процентами; 2 200 грн сума заборгованості за комісією (а.с.17).
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що отримані відповідачкою кредитні кошти у добровільному порядку не повернуті, у зв`язку з чим позивач має право на судовий захист шляхом стягнення заборгованості. Водночас, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення комісії та неустойки.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
В силу частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень статті 11 Закону України від 3 вересня 2015 року №675-VIII «Про електронну комерцію» (далі Закон №675-VIII) слідує, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана, зокрема, шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону №675-VIII).
В силу пункту 6 частини першої статті 3 Закону №675-VIII електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
У частині першій статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
У відповідності до ст.1077 ЦПК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
За положеннями ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
За ст.1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, у тому числі, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). 
Згідно із ч.3 ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів, у тому числі укладених в електронній формі, які за умови дотримання встановлених законом вимог мають юридичну силу та підлягають виконанню сторонами. 
За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальним, двостороннім та відплатним правочином, за яким кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти, а позичальник – повернути кредит та сплатити проценти.
Такий договір укладається у письмовій формі, яка відповідно до вимог законодавства може бути дотримана і шляхом укладення електронного договору з використанням електронного підпису, у тому числі одноразового ідентифікатора.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено в електронній формі та підписано відповідачкою шляхом використання одноразового ідентифікатора S81365 (час 27.12.2021 14:34).
Отже, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, зокрема щодо розміру кредиту, строку його повернення, порядку нарахування та сплати процентів, а також прав та обов`язків сторін.
На виконання умов договору позивач перерахував грошові кошти у розмірі 20 000 грн на банківську картку, реквізити якої зазначені при укладенні договору, що підтверджується платіжним дорученням №37207370 від 27.12.2021 (а.с.12).
Крім того, з наданої позивачем виписки по договору вбачається, що відповідачка здійснювала часткове погашення заборгованості, у тому числі тіла кредиту та процентів, що свідчить про визнання нею кредитних правовідносин, отримання кредитних коштів та підтверджує її волевиявлення на укладення договору (а. с. 18).
Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №127/23910/14-ц від 23.12.2020 зробив висновок про те, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.
Після спливу встановленого договором строку відповідачка свої зобов`язання не виконала, кредитні кошти не повернула та проценти не сплатила, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, визначена судом першої інстанції у розмірі 26 931,68 грн, з яких: 13 819 грн - основний борг, 13 112,68 грн - заборгованість за процентами.
Таким чином, встановлені обставини у своїй сукупності підтверджують надання кредитних коштів та невиконання відповідачкою зобов`язань за договором.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не укладала кредитного договору та не отримувала кредитні кошти, спростовуються наведеними доказами та не підтверджені належними і допустимими доказами. Сам факт заперечення укладення договору або отримання коштів без надання доказів на підтвердження таких обставин не може бути підставою для висновку про відсутність зобов`язань.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними у справі доказами, кредитний договір укладено в електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора (коду з СМС-повідомлення), що відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».
При цьому закон не вимагає обов`язкового використання кваліфікованого електронного підпису для укладення договору про споживчий кредит в електронній формі.
Факт надання кредитних коштів підтверджується платіжним дорученням №37207370 від 27.12.2021, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» перерахувало ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 20 000 грн на картковий рахунок № НОМЕР_2 із призначенням платежу: «Кошти згідно договору 102870017» (а.с.12).
Відповідачкою не надано доказів на спростування зазначених обставин, зокрема не доведено, що вказана банківська картка їй не належить або що кредитні кошти не були нею отримані. При цьому вона не була позбавлена можливості надати відповідні банківські документи на підтвердження своїх доводів, маючи доступ до такої інформації.
Таким чином, колегія суддів вважає доведеним факт отримання відповідачкою грошових коштів, укладення між сторонами кредитного договору та неналежного виконання нею зобов`язань за ним, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами з урахуванням здійснених відповідачкою платежів.
Доказів неправильності нарахування заборгованості за тілом кредиту та процентами, а також будь-якого власного розрахунку на спростування визначеного позивачем розміру заборгованості ОСОБА_1 суду не надала.
Також матеріали справи містять договір факторингу № 16072024 від 16.07.2024, укладений між ТОВ «Мілоан» та ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" (а.с.14,15), акт приймання-передачі (а.с.16) та витяг з реєстру боржників (а.с.17 ), які підтверджують перехід права вимоги від первісного кредитора до позивача. Доказів визнання зазначених правочинів недійсними або відсутності такого переходу відповідачкою не надано.
Відповідно до умов договору факторингу №16072024 від 16.07.2024 перехід права вимоги від клієнта до фактора відбувається з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі реєстру боржників. Матеріали справи містять відповідний акт та витяг з реєстру боржників, до якого включено відповідачку, що підтверджує перехід права вимоги до позивача. При цьому умовами договору факторингу не передбачено, що перехід права вимоги ставиться у залежність від проведення розрахунків між сторонами договору.
Враховуючи відсутність доказів визнання зазначених правочинів недійсними, відповідно до статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочин 
Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15, а також у постановах Верховного Суду від 19 серпня 2021 року у справі № 442/933/13-ц та від 14 липня 2021 року у справі № 554/8549/15-ц. 
Судом встановлено та не спростовано відповідачкою ОСОБА_1 , що нею не виконані боргові зобов`язання за кредитним договором ні перед первісним кредитором, ні перед новим кредитором ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів". Отже, доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення відповідачки про відступлення права вимоги є безпідставними та не звільняють відповідачку від виконання кредитних зобов`язань.
За таких обставин доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції, які ґрунтуються на належних і допустимих доказах та відповідають вимогам закону.
Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, належно оцінив докази у їх сукупності та дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову з урахуванням правових висновків Верховного Суду щодо укладення електронних договорів, переходу права вимоги за договорами факторингу та виконання кредитних зобов`язань.
Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Крім того, справа є малозначною в розумінні частини шостої статті 19 ЦПК України, у зв`язку з чим відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу адвоката Обласова Сергія Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 листопада 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 
Повний текст постанови складено 07 травня 2026 року.

Головуючий 

Судді: