Справа № 307/2366/25
Провадження № 2/307/851/25 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 травня 2026 року        м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області
у складі головуючої судді Сас Л.Р.,
секретар судового засідання Семко А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди,
за участю представника відповідача – Висоцької Х.О. (в режимі відеоконференції),

в с т а н о в и в:

Представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Найда К.В. від імені позивачки пред`явила до Моторного (транспортного) страхового бюро України позов про відшкодування шкоди у розмірі 320 000 грн.
В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що 03.11.2024 року в Одеській області, Балтайському районі, м. Балта, по вул. Любомирська відбулась дорожньо-транспортна пригода, у якій водій ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи автомобілем марки "Ауді А6", номерний знак НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Внаслідок даної ДТП пішохід ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень загинув. 
Оскільки позивачка є матір"ю загиблого, у зв`язку із його смертю, їй спричинена значна та непоправна шкода, яка проявилася у втраті годувальника (для батьків). 
Станом на дату настання дорожньо-транспортонї пригоди, відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії, який діяв на момент настання ДТП станом на 03.11.2024 02:43:00 року. 
03.11.2024 за фактом настання даної ДТП було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024161180000844 за статтею 286 КК України та розпочато досудове розслідування.
Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. 
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. «Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини» (п.4 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки). 
В ході проведення розслідування страхового випадку відповідачем не здобуто, і, відповідно не надано позивачці жодних доказів, які б підтверджували той факт, що їй спричинена шкода внаслідок непереборної сили або внаслідок умислу потерпілого. 
Також підтвердженням того, що шкода не заподіяна внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого є той факт, що кримінальне провадження розслідується за статтею 286 КК України, як дорожньо-транспортна пригода, і жодних підстав для перекваліфікації немає. 
Викладене свідчить, що позивачка має всі підстави для відновлення свого порушеного права і одержання грошової компенсації за спричинену їй шкоду.
Оскільки відповідальність водія за спричинену шкоду третім особам є застрахована, позивачка вирішила відновити своє порушене право шляхом одержання грошової компенсації за спричинену шкоду у вигляді страхового відшкодування саме від відповідача. І таке право вибору, як відновити своє порушене право, це виключне право позивачки, і ніхто не може їй вказувати, як його відновлювати, оскільки таке гарантоване законом.
Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35). 
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону №1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). 
Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. 
Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону №1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: зокрема неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. 
При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає. Із аналізу наведених норм спеціального Закону № 1961-IV можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону №1961-IV, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. Тому саме трьох річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування. Разом з тим у Законі №1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок врегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, смерть потерпілого настала на місці дорожньо-транспортної пригоди та була прямим причинним наслідком цієї пригоди. 
Згідно ч. 5 статті 1187 цього Кодексу особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до роз`яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у пункті 8 його постанові від 01 березня 2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, що її завдала, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. 
Матеріалами кримінального провадження встановлено, що шкоду потерпілому було завдано саме джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого.
Отже, з викладеного випливає, що саме володільці джерела підвищеної небезпеки можуть бути відповідальними за шкоду завдану ними в розумінні ст. 1166, 1187 ЦКУ, а не пішоходи чи пасажири, які несуть відповідальність виключно у разі завдання ними умисної шкоди.
Щодо предмету розгляду справи, то Конвенцією про право, що застосовується до дорожньо-транспортних пригод укладеної 04.05.1971 року на Гаазькій конференції з МПП, ратифікованої Верховною Радою України 15.06.2011, дано визначення терміну "дорожньо-транспортна пригода". "Для цілей цієї Конвенції дорожньотранспортна пригода означає пригоду, до якої причетні один чи більше транспортних засобів, незалежно від того, чи є вони моторними, чи ні, та яка пов`язана з рухом на дорогах загального користування, територіях, відкритих для громадськості, або приватних територіях, право доступу до яких мають окремі особи". 
Згідно Правил дорожнього руху затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306: Дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки. 
Відповідно до Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” від 01.07.2004 №1961- IV: "Дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки”. 
Отже, предметом розгляду дорожньо-транспортної пригоди є виключно дії учасників дорожнього руху (водіїв, пішоходів, пасажирів), які мали місце під час руху транспортного засобу, внаслідок якого було завдано шкоди. 
Таким чином, призупинення відповідачем розгляду заяви на виплату страхового відшкодування та виплати страхового відшкодування є грубим порушенням Закону України “Про обов`язкове страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів”.
Пунктом 27.2. статті 27 Закону від 01.07.2004 №1961-IV встановлено, що: “Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку”. Згідно ч.1 ст.1200 ЦК України: «У разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 
1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 
2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно;
3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 
4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 
5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті”. Зі змісту вказаної норми закону слідує те, що дана норма закону чітко встановлює перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди. Зокрема встановлено, що: дитина - має право на відшкодування шкоди по втраті годувальника до досягнення нею вісімнадцяти років. 
Основними доказами на отримання відшкодування шкоди є наявність свідоцтва про народження дитини; дитина, яка досягла вісімнадцяти років та вступила на навчання у навчальний заклад, - має право на відшкодування шкоди по втраті годувальника до закінчення навчання, але не більш як до досягнення нею двадцяти трьох років. Основними доказами є свідоцтво про народження дитини, договір з навчальним закладом чи довідка з навчального закладу; чоловік/дружина, які досягли пенсійного віку, встановленого законом - мають право на відшкодування шкоди по втраті годувальника довічно. 
Основними доказами на отримання такого відшкодування є документ, яким встановлено дату народження чоловіка/дружини, та свідоцтво про шлюб; батьки, які досягли пенсійного віку, встановленого законом - мають право на відшкодування шкоди по втраті годувальника довічно. Основними доказами на отримання такого відшкодування є документ, яким встановлено дату народження батька та/або матері, свідоцтво про народження годувальника; інваліди - мають право на відшкодування шкоди по втраті годувальника на строк їх інвалідності. 
Основними доказами на отримання такого відшкодування є документ, яким встановлено інвалідність і її строк, документ яким встановлено право інваліда на його утримання (це може бути свідоцтво про народження інваліда, свідоцтво про народження годувальника, свідоцтво про шлюб, рішення щодо опіки чи піклування); один з батьків (усиновлювачів) або другий з подружжя чи інший член сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - мають право на відшкодування шкоди по втраті годувальника до досягнення дитини, брата, сестри чи внука померлого чотирнадцяти років. 
Основними доказами на отримання такого відшкодування є документ, яким встановлено дату народження та родинний зв`язок осіб щодо яких здійснюється догляд, а також документ яким встановлено, що особа, яка здійснює догляд, є безробітною; інші непрацездатні особи, які були на утриманні потерпілого, - мають право на відшкодування шкоди по втраті годувальника протягом п`яти років після смерті потерпілого. 
Основними доказами на отримання такого відшкодування є документ, яким встановлено непрацездатність особи, а також документ яким встановлено, що вказана особа була на утриманні потерпілого. 
Отже, з наведеного вище вбачається, що основним доказом наявності права позивачки на отримання відшкодування по втраті годувальника є: 
а) досягнення пенсійного віку, встановленого законом; 
б) наявність родинних відносин. 
Крім цього, діючою правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 березня 2019 року у справі справа №643/207/16-ц (провадження №61-33638св18), передбачено, що підпунктом «є» пункту 35.2 статті 35 Закону не встановлено чіткого переліку документів на підтвердження факту перебування особи на утриманні потерпілого, а тому необхідно дійти висновку, що такими документами можуть бути, в тому числі, надана довідка житлово-експлуатаційної організації з місця проживання (реєстрації) або довідка органу місцевого самоврядування про перебування на утриманні чи про спільне проживання із заявником. 
Відповідно статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.
Згідно пункту 27.4. статті 27 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів” від 01.07.2004 №1961-IV: “Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку”. 
Позивач поніс витрати на поховання потерпілого та витрати на спорудження надгробного пам`ятника потерпілому на суму 42 900,00 грн., що підтверджується чеком (докази на підтвердження витрат позивача на спорудження пам`ятника потерпілого додаються). 
Отже, загальний розмір відшкодування витрат позивача на поховання та спорудження надгробного памятника становить 42 900,00 грн., що не перевищує 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Відповідно до статті 22 Закону №1961-IV, в редакції чинній на дату ДТП: «У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи». 
Згідно п.23.1 ст.23 Закону України №1961-IV, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, серед іншого, є шкода, пов`язана із смертю потерпілого. 
Відповідно до пункту 27.1 статті 27 Закону України №1961-IV, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньотранспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п.27.2 ст.27 Закону №1961-IV). 
Тобто зазначеною нормою Закону №1961-IV, встановлений мінімально гарантований розмір страхового відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника.
Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року страхове відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюються в порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК та розділом III Закону № 1961-ІV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 
Згідно ч.1 ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого, право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. 
Шкода відшкодовується: 
1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 
2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 
3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 
4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 
5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. 
Отже, до осіб, що мають право на відшкодування шкоди, завданою смертю годувальника, слід віднести: непрацездатних осіб, які були на утриманні; непрацездатних осіб, які мали на день смерті потерпілого право на одержання від нього утримання. 
В розумінні наведеної норми ЦК України, позивачка є особою, яка, за життя свого сина, була на його утриманні та мала право на утримання, оскільки досягла пенсійного віку.
Згідно акту про засвідчення факту потреби та факту перебування на утриманні від 18 листопада 2024 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживав та був зареєстрований аз адресою: АДРЕСА_1 , мав на утриманні матір ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; утримання полягало в наступному, загиблий перебував у хорошій фізичній формі та володів професійними навиками і постійно виконував різноманітні роботи на замовлення жителів територіальної громади, за що отримував від них матеріальну винагороду за виконані роботи/послуги. За рахунок цих доходів загиблий утримував свою матір, належний йому будинок та прибудинкову територію. 
Пунктом 27.2. статті 27 Закону України №1961-IV від 01.07.2004 визначено, що Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку”. 
Тобто, мінімально гарантований розмір страхового відшкодування пов`язаного із втратою позивачкою годувальника становить 288 000 грн. з врахуванням ліміту відповідальності та витрат на поховання (288 000-42 900) залишається 277 100,00грн.
Щодо судових витрат, які позивачка понесла, зазначила наступне. 
18.11.2024 між позивачкою та Адвокатським об`єднанням «Центр допомоги при ДТП «Автопоміч» укладено договір про надання професійної правничої допомоги № Ж249, предметом якого сторони визначили, що АО «Центр допомоги при ДТП «Автопоміч» бере на себе зобов`язання за відповідну плату надавати клієнту (в даному випадку позивачці) правничу допомогу, в обсязі та на умовах, передбачених договором, по стягненню грошової компенсації за спричинену шкоду внаслідок дорожньотранспортної пригоди, яка мала місце 03.11.2024 в АДРЕСА_2 .
У зв`язку із викладеним просила стягнути із Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 – 42 900 грн. страхового відшкодування, як грошову компенсацію за понесені витрати на поховання загиблого; 277 100 грн. страхового відшкодування, як грошову компенсацію за спричинену шкоду втратою годувальника та 30 000 грн. судових витрат пов`язаних із оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги.
Представник відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України – адвокат Висоцька Х.О. 05 серпня 2025 року подала відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнала та заперечила проти задоволення позову.
У заперечення позовних вимог зазначила, що позивач вказує, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , як водія транспортного засобу "Audi", номерний знак НОМЕР_2 , була застрахована в МТСБУ. 
Однак, вказана обставина не відповідає дійсності, оскільки, МТСБУ не є страховиком.
Відповідно до ст. 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі – Закон № 1961-ІV): Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. 
Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 
МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого Статуту. 
Тобто, правові підстави формулювання позовних вимог до МТСБУ не зрозумілі, оскільки жоден із пунктів ст. 41 вказаного закону, яка регламентує підстави здійснення регламентних виплат, не зазначений у позові. 
При цьому, строк на подання доказів і формулювання додаткових аргументів позову вже сплив. 
Також, позивач просить стягнути відшкодування шкоди, пов`язаної зі смертю потерпілого, а саме: відшкодування утриманцям по втраті годувальника. 
Порядок здійснення такого відшкодування чітко регламентований. 
Відповідно до п.27.2 ст.27 Закону № 1961-ІV: страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відповідно до ч.1 ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. 
Тобто, щоб визначити розмір відшкодування кожному з осіб, які мають право на його утримання необхідно визначити кількість таких осіб. Жодної інформації про наявність у потерпілого дітей, дружини чи інших осіб, які мають право на отримання такого відшкодування, позивач не повідомила; доказів відсутності таких осіб не надала. 
Зауважила, що у всіх осіб, які мають право на отримання відшкодування, у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 є право на звернення з відповідною вимогою протягом трьох років з моменту ДТП (відповідно до п.п.37.1.4 п.37.1 ст.37 Закону № 1961-ІV).
Тобто, строк такого звернення до МТСБУ із заявою про страхове відшкодування триває до 03.11.2027 року, станом на сьогодні залишилося 2,5 року до його завершення. І не виключене таке звернення в подальшому протягом вказаного строку. 
Таким чином, з врахуванням наявних документів у даній справі, здійснення відшкодування на користь позивача в розмірі заявлених ними вимог може призвести до втрати права на отримання відшкодування іншими родичами померлого, оскільки МТСБУ вже виплатить таке на користь матері; або ж до подвійного стягнення, що є недопустимим і порушуватиме права МТСБУ, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. 
Щодо витрат на поховання, то надані докази не підтверджують, що такі витрати були саме на поховання потерпілої особи. 
Крім того, позивач надає копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 06.11.2024, при цьому, особа, яка начебто видала таку квитанцію є ФОП ІІ групи єдиного податку, що підтверджується доданим витягом з реєстру. 
Відповідно до п.177.10 ст. 177 Податкового кодексу України фізичні особи - підприємці застосовують реєстратори розрахункових операцій відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (далі – Закон № 265). 
Виняток для ФОП, які можуть не застосовувати РРО передбачений у п.296.10 ст.296 Податкового кодексу України (реєстратори розрахункових операцій та/або програмні реєстратори розрахункових операцій не застосовуються платниками єдиного податку першої групи). 
Тобто, з 01.01.2022 (набрання чинності змін до законодавства) для ФОП 2 групи єдиного податку обов`язково застосовувати РРО (реєстратор розрахункових операцій) або ПРРО (програмний РРО) при здійсненні розрахункових операцій готівкою або платіжними картками. Це правило діє незалежно від виду діяльності та розміру доходу. 
Згідно з п.2 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (далі – Закон № 265) суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або безготівковій формі, зобов`язані надавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми та змісту на повну суму проведеної операції, створений в паперовій та/або електронній формі (у тому числі, але не виключно, з відтворюванням на дисплеї реєстратора розрахункових операцій чи дисплеї пристрою, на якому встановлений програмний реєстратор розрахункових операцій QR-коду, який дозволяє особі здійснювати його зчитування та ідентифікацію із розрахунковим документом за структурою даних, що в ньому міститься, та/або надсиланням електронного розрахункового документа на наданий такою особою абонентський номер або адресу електронної пошти). Норми даного закону є обов`язковими для застосування ФОП ІІ групи єдиного податку. Форму та зміст розрахункового документа визначено Положенням про форму та зміст розрахункових документів, яке затверджене наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 № 13, затвердженим в Міністерстві юстиції України 11.02.2016 за № 220/28350. При цьому квитанція до прибуткового касового ордеру не передбачена у вказаному Положенні. 
Належного розрахункового документа (чека), який би засвідчував факт оплати позивачем не надано, тобто і така позовна вимога не підлягає задоволенню. 
Щодо судових витрат понесених позивачами відповідно до змісту позову витрати на правничу допомогу позивачки становлять 30 000,00 грн. 
Враховуючи виконаний адвокатом обсяг роботи (наданих послуг), обставини справи, її складність, ціну позову, МТСБУ вважає, що витрати на правову допомогу є завищеними та такими, що не відповідають складності справи, а тому вони підлягають зменшенню. 
Зокрема, підтвердженням неспівмірності таких витрат є те, що справа є незначної складності; позовна заява стандартна за змістом для даного адвокатського об`єднання (МТСБУ може зробити такий висновок, бо дане об`єднання спеціалізується саме на категорії справ по відшкодуванню шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, і подавало до МТСБУ сотні позовів); представник позивача навіть не встановила дійсної адреси позивача, оскільки не вказала в позові поштовий індекс, а також не врахувала, що вулиці Мічуріна у с. Ганичі вже немає. 
Також, звернула увагу, що звернення з клопотанням про зменшення розміру витрат на правничу допомогу жодним чином не свідчить про визнання відповідачем позовних вимог ні повністю, ні частково (в частині витрат на правову допомогу). 
У зв`язку із викладеним просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, стягнути на користь МТСБУ, в порядку передбаченому ЦПК України, понесені судові витрати у розмірі 2 000,00 грн., зокрема витрати на оплату правничої допомоги та у випадку повного або часткового задоволення позовних вимог, судові витрати позивача зменшити до 2 000,00 грн.
05 вересня 2025 року, представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Найда К.В. подала відповідь на відзив, у якому зазначила наступне.
Щодо доводів МТСБУ про відсутність статусу страховика, то до сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 
За змістом Закону (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. 
Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. 
Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1200 ЦК України визначено, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. 
Відповідно до ст. 27.2. Закону, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. 
Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. 
Відповідно до ст.27.4. Закону страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. 
Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. 
Стаття 37 Закону містить виключний перелік підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). 
03.11.2024 року в Одеській області, Балтайському райрні, м. Балта, по вул. Любомирська відбулась дорожньо-транспортна пригода, у якій водій ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи автомобілем марки "Ауді А6", номерний знак НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внаслідок даної ДТП, пішохід ОСОБА_3 , від отриманих тілесних ушкоджень, загинув. 
03.11.2024 за фактом настання даної ДТП внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024161180000844, за ст. 286 КК України та розпочато досудове розслідування. 
Оскільки автомобіль марки "Ауді А6", номерний знак НОМЕР_1 , згідно загальнодоступної інформації про перевірку чинності полісу https://policy.mtsbu.ua/Search/ByRegNo?md=4F4145D38DCF49F495BAA46456B7E5BDB5B6DD427871F33EC825E68E00EB93Поліс на ТЗ №WT697A станом на 03.11.2024 - не знайдено. 
Отже, володілець і власник транспортного засобу допустили порушення положень закону №1961-ІУ від 01.07.2004, бо не забезпечили транспортний засіб страховим полісом в обов`язковому порядку. У такому випадку відповідач (страховик МТСБУ) є належним відповідачем за позовними вимогами відповідно до положень статті 27.2 Закону і ч.1 статті 1200 ЦК України. 
Крім того, слід урахувати правовий висновок Верховного Суду, наведений у постанові від 05 жовтня 2022 року у справі № 208/4598/21, відповідно до якого цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, настає без вини її заподіювача. 
Тому страховик (МТСБУ) хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. 
При цьому, наявність чи відсутність у страховика (МТСБУ) обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. 
Щодо права позивача як утриманця загиблого, МТСБУ вказує, що на момент смерті годувальник був пенсіонером, а тому позивач не має права на відшкодування. 
Ці твердження також є неправомірними, оскільки, п. 27.2 ст. 27 Закону № 1961-IV прямо визначає, що право на відшкодування мають усі утриманці, незалежно від віку, працевлаштування чи пенсійного статусу загиблого; ст. 1200 ЦК України закріплює право утриманців на компенсацію шкоди у разі смерті годувальника.
Таким чином, пенсійний статус загиблого жодним чином не впливає на право позивача на отримання відшкодування. щодо виплати одним платежем.
У системному зв`язку зі статтями 1200, 1202 ЦК України положення пункту 27.2 статті 27 та пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IVщодо строків відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, необхідно розуміти таким чином: страховик (у випадках, передбачених Законом, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами шляхом виплати страхових сум щомісячними платежами; перший платіж здійснюється не пізніше, ніж через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування. 
Крім цього, пунктом 27.5 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. 
Отже, вказаною нормою передбачено право страховика (у випадках, передбачених Законом, - МТСБУ), а не обов`язок відшкодувати шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого, шляхом здійснення одноразової виплати. 
Разом з тим, відповідно до абзацу другого частини першої статті 1202 ЦК України за наявності обставин, які мають істотне значення, та із урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоду, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більше як за три роки. 
Отже, для відступу від загального порядку (щомісячними платежами) відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, використовуючи принципи, закладені у частині першій статті 1202 ЦК України, заявник повинен вказати на наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість виплати відшкодування одноразовим платежем, а страховик, у свою чергу, - надати оцінку цим обставинам та прийняти відповідне рішення. 
З огляду на те, що невизнання відповідачем права позивачки на отримання страхового відшкодування у зв`язку з втратою годувальника позбавило позивачку права на отримання відшкодування матеріальної шкоди у вигляді щомісячних страхових виплат, слід дійти висновку про можливість стягнення зазначеного відшкодування одноразовим платежем, відповідно до частини першої статті 1202 ЦК України, що узгоджується з висновком Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, сформульованим у постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 304/936/19. 
Щодо мінімального розміру виплат, МТСБУ у відзиві замовчує положення закону, відповідно до яких розмір відшкодування не може бути меншим ніж 36 мінімальних заробітних плат. Це прямо передбачено п. 27.2 ст. 27 Закону № 1961-IV.
Таким чином, зобов`язання МТСБУ полягає не лише у виплаті компенсації, але й у забезпеченні встановленого законом мінімального розміру відшкодування. 
Щодо ризику подвійних виплат МТСБУ посилається на можливість подвійного стягнення коштів іншими утриманцями. Цей аргумент також є надуманим, оскільки: законодавство прямо передбачає механізм розподілу виплат між утриманцями (п. 27.2 ст. 27 Закону № 1961-IV, ст. 1200 ЦК України).
Оскільки ОСОБА_3 не мав дружини та дітей, його батько помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , єдиним, хто може отримати виплати є лише позивачка, мати, яка перебувала на утриманні загиблого сина. 
Підтвердження доказами у справі є: свідоцтво про шлюб ОСОБА_4 і ОСОБА_5 № НОМЕР_3 ; посвідчення НОМЕР_4 , видане ОСОБА_1 про отримання пенсії за віком; свідоцтво про народження ОСОБА_3 ; свідоцтво про смерть ОСОБА_3 ; акт про засвідчення перебування на утриманні.
Також додатково надала витяг з договору в частині інформації про коло осіб першого ступеня спорідненості по відношенню до загиблого, підписаний позивачкою. 
Щодо зауважень відповідача про "неправильність адреси" та "відсутність поштового індексу" зазначає, що посилання відповідача на технічні деталі позовної заяви, такі як відсутність поштового індексу чи використання старої назви вулиці, не лише є юридично несуттєвими, але й свідчать про зловживання процесуальними правами з боку МТСБУ.
Відповідно до ч. 3 ст. 44 ЦПК України, забороняється зловживання процесуальними правами та вчинення дій, спрямованих на затягування чи ускладнення розгляду справи. 
Натомість МТСБУ подає доводи, які не стосуються суті спору та не мають жодного правового значення для визначення розміру витрат на правничу допомогу. Більше того, роблячи висновки про нібито «безвідповідальність» адвоката, відповідач фактично здійснює недопустимий тиск на сторону у справі та її представника, чим порушує принцип поваги до честі та гідності учасників процесу. 
Також, відповідач заявив про витрати у сумі 2 000 грн, однак не надав доказів фактичної сплати гонорару; акту виконаних робіт та платіжні документи відсутні; сам відповідач зазначає, що оплата буде здійснена у майбутньому, після завершення справи, тобто витрати ще не понесені. 
Щодо витрат на поховання зазначила, що навіть у разі порушень ФОП податкового законодавства, це не заперечує факту понесення позивачкою витрат і не впливає на його право на відшкодування. 
Отже, доводи відповідача щодо неналежності доказів витрат на поховання є юридично неспроможними. Наявні у справі документи відповідають вимогам законодавства, підтверджують факт понесення витрат, а можливі порушення податкового законодавства з боку ФОП не впливають на право позивачки на відшкодування, що підтверджується практикою Верховного Суду, у зв`язку із чим просила визнати відзив МТСБУ безпідставним та таким, що не спростовує вимог позову, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України – адвокат Висоцька Х.О. 08 вересня 2025 року подала клопотання про залишення відповіді на відзив від 05 вересня 2025 року без розгляду, оскільки представником позивачки пропущений строк для його подачі та представник не подала заяву про поновлення строку для подачі такої відповіді, у зв`язку із чим, з метою забезпечення дотримання засад рівності та змагальності сторін, який регламентований ст. 12 ЦПК України, і недопущення надання переваг у судовому процесі правам однієї сторони над іншою, просила відповідь на ваідзив залишити без розгляду.
Представник відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України – адвокат Висоцька Х.О. 24 березня 2026 року та 16 квітня 2026 року, через канцелярію суду подала додаткові пояснення у справі в яких зазначила, що підставою формулювання позовних вимог позивач визначає заподіяння шкоди ОСОБА_2 внаслідок експлуатації транспортного засобу "Audi" номерний знак НОМЕР_2 , який в Республіці Польща та не зареєстрований на території України (відповідно до номеру такого автомобіля). Що у свою чергу є підставою для врахування правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 06.05.2020 року у справі справа № 742/554/19 (провадження № 61-20355св19), яка є чинною і відступу від якої на сьогодні немає: "Відповідно до пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема,транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди,заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. За правилом пункту 1.4 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Згідно із пунктами 1.5, 1.6 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» наземні транспортні засоби - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах. Власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. 
Отже, відповідно до зазначених положень Закону можливість його застосування до спірних правовідносин залежить від встановлення певних обставин, а саме, чи правомірно експлуатувався спірний транспортний засіб та, зокрема, чи допущений він до дорожнього руху. 
За правилом частин першої-третьої, одинадцятої статті 34 Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, а також відсутності будь-яких обтяжень, у тому числі за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, присвоєнням буквено-числової комбінації номерних знаків з їх видачею або без такої, оформленням і видачею реєстраційних документів та/або їх формуванням в електронному вигляді. 
Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. 
Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі,автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них,мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про дорожній рух» забороняється експлуатація незареєстрованих (неперереєстрованих) транспортних засобів, ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах, знищені чи підроблені, без номерного знака або з номерним знаком, що не належить цьому засобу чи не відповідає вимогам стандартів, або з номерними знаками, які закріплені у не встановлених для цього місцях, закриті іншими предметами чи забруднені, що не дозволяє чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 метрів, перевернуті чи не освітлені, а також транспортних засобів, що підлягають обов`язковому технічному контролю, але не пройшли його, та у випадках,передбачених законодавством, без чинного на території України поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»). Отже, системний аналіз наведених правових норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Закону України «Про дорожній рух» дозволяє зробити висновок, що положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не поширюють свою дію на незареєстрований транспортний засіб, оскільки його експлуатація забороняється і він не допущений до дорожнього руху. Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, автомобіль «Пежо Боксер» не був належним чином зареєстрований на території України, отже, на МТСБУ не може бути покладено обов`язок з відшкодування шкоди, завданої транспортним засобом, який неправомірно використовувався чи недопущений до дорожнього руху на території України, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у позові до МТСБУ Верховний Суд визнає обґрунтованим". З огляду на тотожність обставин даної справи тим, щодо яких сформульовану правову позиції, викладену вище, остання підлягає врахуванню під час постановлення рішення у даній справі. Відповідно до ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду (ч.4).
Вказана позиція Верховного Суду за участю МТСБУ, була застосована у наступних справах: у справі № 571/2893/24, рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 16.10.2025 року про відмову у задоволенні позовних вимог до МТСБУ та постанова Рівненського апеляційного суду від 05.02.2026 року про залишення рішення без змін; справі № 348/3051/25 вирок Надвірнянського районного суду Івано - Франківської області від 06.04.2026 ро відмову у задоволенні позовних вимог до МТСБУ (строк оскарження ще не минув); справі № 557/377/25, ухвалою Гощанського районного суду Рівненської області від 06.10.2025 заочне рішення про стягнення з МТСБУ відшкодування скасовано та призначено справу до нового розгляду; ухвалою від 11.11.2025 процесуальний статус МТСБУ з відповідача змінено на третю особу, через безпідставність позовних вимог; справі № 536/939/22, рішення Кременчуцького районного суду від 18.04.2025 про відмову у задоволенні позовних вимог до МТСБУ та постанова Полтавського апеляційного суду від 23.10.2025 про залишення рішення без змін; справі № 127/5376/25 рішення Вінницького міського суду від 17.06.2025 про відмову у задоволенні позовних вимог до МТСБУ та постанова Вінницького апеляційного суду від 09.09.2025 про залишення рішення без змін; справі № 286/4718/24, рішення Овруцького районного суду від 12.05.2025, яке набрало законної сили та не оскаржувалось, про відмову у задоволенні позовних вимог до МТСБУ.
Згідно ухвали судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 18 липня 2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та підготовче судове засідання призначено на 17 вересня 2025 року та відкладено на  06 листопада 2025 року. 
На підставі ухвали суду від 06 листопада 2025 року - закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні в залі суду на 01 грудня 2025 року та відкладено, востаннє на 06 травня 2026 року.
Представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Найда К.В. у підготовче судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за їх відсутності. 
Представник відповідача - Моторного (транспортного) страхового бюро України – адвокат Висоцька Х.О. просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на обгрунтування, викладені у відзиві на позов та у додаткових поясненнях. 
Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами суд дійшов наступного висновку. 
Судом встановлено, що 03 листопада 2024 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи автомобілем марки "Ауді А6", номерний знак НОМЕР_1 , по вул. Любомирській, м. Балта, Балтайського району, Одеської області, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_3 , від отриманих тілесних ушкоджень помер.
Із свідоцтв про народження серії НОМЕР_5 , про смерть серії НОМЕР_6 та пенсійного посвідчення серії НОМЕР_4 від 06.03.2002 вбачається, що ОСОБА_3 , народився ІНФОРМАЦІЯ_6 , його батьками записані ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , 1946 року народження; він помер у віці 40 років ІНФОРМАЦІЯ_7 у м. Балта, Подільського району, Одеської області (а. с. 35, 36, 34).
Із постанови про доручення проведення судово-медичної експертизи, витягу з ЄРДР від 03 листопада 2024 року та довідки про причину смерті № 83 від 04 листопада 2024 року відомо, що 03 листопада 2024 року 03.11.2024 до чергової частини №1 Подільського РУП ГУНП в Одеській області, через спецлінію 102 м. Одеса надійшло телефонне повідомлення про те, що в 02:42 год. біля магазину "Адмірал" на АДРЕСА_2 , з боку дороги було виявлено труп чоловіка, на якого здійснив наїзд автомобіль, у зв`язку із чим 03 листопада 2024 року внесені відомості в ЄРДР за №12024161180000844 за ч. 2 ст. 286 КК України; встановлено особу загиблого, ним виявився ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканець АДРЕСА_3 . Труп направлено на розтин до Північного міжрайонного відділення № 6 ООБСМ; встановлені причини смерті: інші уточнені травми із залученням декількох ділянок тіла (а. с. 32, 41, 42).
Згідно витягу з ЄДРЮО та ФОП накладної № 29 та квитанції до прибуткового касового ордеру № 29 від 06 листопада 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 сплатила готівкою ФОП ОСОБА_6 42 900 грн. за ритуальні товари згідно накладної № 29 (а. с. 27 - 30).
Згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_7 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрували шлюб 31 січня 1969 року у с. Вільхівці, Тячівського району, Закарпатської області, про складено актовий запис № 20 та після реєстрації шлюбу чоловіку та дружині присвоєно прізвище ОСОБА_8 (а. с. 33).
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , помер ІНФОРМАЦІЯ_9 , про що свідчить долучена світлина пам"ятника (а. с. 31).
Із акту про засвідчення факту потреби та факту перебування на утриманні від 18 листопада 2024 року, складеного в.о. старости Ганичівського старостинського округу № 5 Нересницької сілької ради В.Лавришинця, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мав на утриманні матір ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; утримання полягало в наступному, загиблий перебував у хорошій фізичній формі та володів професійними навиками і постійно виконував різноманітні роботи на замовлення жителів територіальної громади, за що отримував від них матеріальну винагороду за виконані роботи/послуги. За рахунок цих доходів загиблий утримував свою матір, належний йому будинок та прибудинкову територію (а. с. 44).
Із інформації про коло осіб першого ступеня споріднення по відношенню до загиблого від 13.11.2024, яка є додатком № 6 до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № Ж249/Д354550 від 12.11.2024, складеної АО «Центр допомоги при ДТП «Автопоміч» вбачається, що на момент смерті ОСОБА_3 до кола осіб першого ступеня сроріднення по відношенню до загиблого входили батько ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 , та матір ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; вказана довідка підписана ОСОБА_1 13.11.2024 (а. с. 92).
Згідно перевірки даних чинності полісу, цивільна відповідальність водія автомобіля марки "Ауді А6", номерний знак НОМЕР_1 , станом на 03 листопада 2024 року – не застрахована.
Із відповіді заступника начальника відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Одеській області Никорича В., наданої на адвокатський запит відомо, що 10 грудня 2024 року кримінальне провадження №12024161180000844 від 03.11.2024, з правовою кваліфікацією за ч.2 ст. 286 КК України, в порядку ст. 218 КПК України направлено для подальшого проведення досудового розслідування до ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаїв (а. с. 26).
Згідно з вимогами статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.ч.1,2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України).
Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухово- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непероборної сили або умислу потерпілого.
Тобто, за загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.
Пунктом 4 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року передбачено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Так, відповідно до ст. 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Зокрема, статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІУ в редакції, яка діяла на момент настання дорожньо-транспортної пригоди (03.11.2024) передбачено, що 
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
За статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
Згідно статті 27 вказаного Закону, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.
Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.
У пункті 35.1 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Відповідно до п. 36.2. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених ст. 32 та/або 37 цього Закону - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).
Згідно з ст. 37 цього Закону, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19), зазначено, що у Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.
05 жовтня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 208/4598/21, провадження № 61-6997св22 (ЄДРСРУ № 106660022) досліджував питання щодо відшкодування шкоди завданої в ДТП, в порядку страхового відшкодування, у разі не закінчення розгляду кримінального провадження і прийшов до висновку, що: "Цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.
Отже, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.
При цьому, наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому навіть відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.
Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.10.2022 року у справі № 208/4598/21.
За положеннями ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.
Правовий статус МТСБУ визначено в Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Так, за пунктом 1. статті 40 цього Закону, МТСБУ є єдиним обов`язковим об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
МТСБУ є юридичною особою, належить до неприбуткових організацій, за умови відповідності вимогам, встановленим Податковим кодексом України, і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, Закону України "Про страхування", інших актів законодавства та свого статуту.
Приписами п.п.1, 2 ст. 43 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих здійснює регламентну виплату на умовах, визначених цим Законом, у разі заподіяння шкоди на території України:
1) транспортним засобом, щодо якого на дату настання дорожньо-транспортної пригоди був відсутній чинний договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, щодо якого на дату настання дорожньо-транспортної пригоди був відсутній чинний договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, та майну, яке перебувало в ньому;
2) невстановленим транспортним засобом життю або здоров`ю потерпілої фізичної особи. Шкода, заподіяна майну потерпілої фізичної особи, відшкодовується, якщо шкода здоров`ю потерпілої фізичної особи заподіяна у вигляді стійкої втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності або якщо внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала смерть потерпілої фізичної особи. У разі спричинення дорожньо-транспортної пригоди на території України невстановленим транспортним засобом для цілей цього Закону вважається, що відповідний невстановлений транспортний засіб є транспортним засобом, зареєстрованим в Україні;
3) транспортним засобом, який вийшов із володіння власника внаслідок вчинення протиправних дій іншою особою;
4) транспортним засобом, щодо якого на дату настання дорожньо-транспортної пригоди укладено внутрішній договір страхування із страховиком, який на дату подання заяви про регламентну виплату не мав права здійснювати обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності у зв`язку з припиненням членства в МТСБУ, і такий страховик (його правонаступник) із закінченням строку, визначеного цим Законом для прийняття рішення щодо здійснення страхової виплати, не прийняв відповідного рішення або прийняв рішення про здійснення страхової виплати, але не здійснив її, а також у разі відкриття провадження у справі про банкрутство такого страховика чи ліквідації такого страховика - для виконання його зобов`язань за внутрішніми договорами страхування;
5) забезпеченим транспортним засобом під керуванням поліцейського, військового чи працівника закладу охорони здоров`я, якому водій на виконання вимог законодавства надав такий транспортний засіб, якщо страховиком не здійснено страхової виплати.
МТСБУ за рахунок коштів фонду страхових гарантій здійснює регламентні виплати на умовах, визначених цим Законом, у разі заподіяння шкоди:
1) на території держав - членів міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка" - особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за міжнародним договором страхування страховиком (його правонаступником), який на дату настання дорожньо-транспортної пригоди не мав права здійснювати обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності у зв`язку з припиненням членства в МТСБУ, та із закінченням строку, визначеного правилами, встановленими радою Бюро міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка", не здійснив страхову виплату за міжнародним договором страхування, або в разі відкриття провадження у справі про банкрутство такого страховика, або якщо такий страховик ліквідований - для виконання його зобов`язань за міжнародними договорами страхування;
2) на території держав - членів міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка" - власником транспортного засобу, який надав відповідним уповноваженим органам іноземних держав страховий сертифікат "Зелена картка", виданий від імені страховика - повного члена МТСБУ, за умови що такий страховик відповідно до правил, встановлених радою Бюро міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка", не здійснив страхову виплату за міжнародним договором страхування;
3) на території України - транспортним засобом, зареєстрованим в іноземній державі, щодо якого видано іноземний страховий сертифікат "Зелена картка", що діяв на дату настання дорожньо-транспортної пригоди на території України.
Вказана норма Закону передбачає чіткий перелік випадків, за яких Моторне (транспортне) страхове бюро України відшкодовує шкоду за рахунок коштів фонду захисту потерпілих.
Так, сертифікат міжнародного автомобільного страхування «Зелена картка», є міжнародним сертифікатом страхування та видається в Україні страховими компаніями – повними членами МТСБУ за повноваженням МТСБУ.
Документ засвідчує, що транспортний засіб відвідувача має покриття обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, як того вимагає законодавство країни відвідування.
Документ надає гарантію для відвідуваної країни, що страховик країни походження транспортного засобу відшкодує потерпілому збитки відповідно до законодавства, яке застосовується у країні відвідування. Таким чином потерпілому у ДТП з вини водія транспортного засобу з іноземною реєстрацією відшкодовується належним чином завдана шкода.
Страховий сертифікат «Зелена картка» покриває шкоду, заподіяну водієм забезпеченого транспортного засобу третім особам на території країн-членів міжнародної системи «Зелена картка», що зазначені в такому сертифікаті.
Однак, даних про те, що автомобіль марки "Ауді А6", номерний знак НОМЕР_1 у відповідності до вимог чинного законодавства зареєстрований на території України, суду не надано, як і не надано даних про те, що даний автомобіль забезпечений страховим сертифікатом "Зелена картка", що діяв на дату настання дорожньо-транспортної пригоди на території України, матеріали справи не містять.
За таких обставин, суд вважає встановленим, що водій ОСОБА_2 керував автомобілем "Ауді А6", номерний знак НОМЕР_1 , тобто, будучи зареєстрованим в іншій країні, був забезпечений страховим сертифікатом "Зелена картка", що діяв на дату настання дорожньо-транспортної пригоди на території України, а отже, на МТСБУ не може бути покладено обов`язок з відшкодування шкоди, завданої даним транспортним засобом.
Щодо статусу позивачки, як особи, що має право на відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника/утримувача суд зазначає наступне.
Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсильною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.
Згідно з ч. 1 ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.
Відповідно до ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06.05.2020 у справі № 742/554/19 дійшов висновків, згідно яких умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.
Згадана стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.
Водночас, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19) під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.
Згідно з пунктом 35.2 ст. 35 Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника до заяви додаються документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника.
У постанові від 18.04.2018 року у справі № 165/325/17 Верховний Суд вказав, що особа вважається такою, яка потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про прожитковий мінімум». Під час вирішення такої категорії справ доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.
Тобто, умовою виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків, а отже права останніх на одержання такого утримання, є одночасна наявність двох обов`язкових обставин: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.
Також у постанові від 27.01.2021 року у справі № 584/1166/15-ц Верховний суд дійшов висновків, що факт перебування особи на утриманні померлого має місце, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. 
Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.
Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 22.10.2020 року у справі № 210/343/19, від 22.05.2019 року у справі № 520/6518/17, від 27.06.2018 року у справі № 210/2422/16-ц та від 13.01.2021 року у справі № 592/17552/18 (провадження № 61-8512св20).
Відповідно до п.п. «г» п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного із них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи.
У постанові від 13.02.2020 року у справі № 223/828/18 Верховний Суд зазначив, що повним утриманням є відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди, заподіяної смертю, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба позивача у матеріальній допомозі, яка надавалась і була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.
Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 165/325/17, якщо предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі.
На підтвердження належності до осіб, що мають право на відшкодування шкоди, завданою смертю годувальника позивачами було надано суду: акт про засвідчення факту потреби та факту перебування на утриманні від 18 листопада 2024 року, Інформацію про коло осіб першого ступеня споріднення по відношенню до загиблого від 13.11.2024, яка є Додатком № 6 до Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № Ж249/Д354550 від 12.11.2024 складеної АО «Центр допомоги при ДТП «Автопоміч» та пенсійне посвідчення серії НОМЕР_4 від 06.03.2002, із якого відомо, що ОСОБА_9 , 1946 року народження, з 01.01.2002 по довічно отримує пенсію по віку - багатодітна мати, дата видачі – 06.03.2002 (а. с. 44, 36, 92).
В судовому засіданні встановлено та сторонами не заперечується, що позивачка ОСОБА_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди отримувала пенсію за віком та як багатодітна матір, тобто вже була непрацездатна.
В той же час, письмових доказів в підтвердження звернення позивачки до органів Пенсійного фонду України про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника або ж до інших служб соціального супроводу матеріали справи не містять. 
В даному випадку для застосування положень ст.1200 ЦК України позивачка повинна довести належними доказами факт її потреби в матеріальній допомозі. В обґрунтування заявлених вимог позивачкою не надано жодних доказів про її потребу в матеріальній допомозі, адже відсутні навіть орієнтовні відомості про сумарну величину витрат для порівняння з отриманими нею доходами за відповідний період.
Суд також звертає увагу і на відсутність в матеріалах справи допустимих доказів, які б підтверджували не отримання позивачкою, з огляду на її вік, доходів з будь-яких інших джерел, що за конкретних обставин має суттєве значення для вирішення питання про наявність в неї потреби в матеріальній допомозі. 
В даному випадку суд керується не загально-соціальними нормами про обов`язок дітей утримувати батьків під час перебування їх на пенсії, а наявними доказами в справі.
Дослідивши зазначені докази, суд зауважує, що з їх змісту не вбачається перебування позивачки виключно на утриманні ОСОБА_3 станом на момент його смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 , відповідно, надані суду докази не підтверджують статусу ОСОБА_3 як годувальника.
Щодо інформаційної довідки, складеної АО «Центр допомоги при ДТП «Автопоміч» про коло осіб першого ступеня споріднення по відношенню до загиблого, то така засвідчена самою ОСОБА_1 , в той час матеріали справи не містять доказів, які підтверджують вказаний факт, зокрема звернення позивачки до центру адміністративних послуг для надання відповідної довідки.
Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов протиУкраїни", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").
Враховуючи зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для ухвалення судового рішення.
Щодо стягнення судових витрат суд враховує наступне.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, позовна вимога представника позивачки про стягнення із відповідача судових витрат у розмірі 30 000 грн., пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги - не підлягає задоволенню.
Щодо вимоги представника відповідача МТСБУ – адвоката Висоцької Х.О. про стягнення із позивачки витрат на правничу допомогу у розмірі 2 000 грн. слід зазначити наступне. 
Відповідно до статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Представник відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України – адвокат Висоцька Х.О. на підтвердження понесення витрат на правову допомогу надала копію витягу із договору № 3/4/2023 про надання послуг в сфері права від 21 грудня 2022 року, укладеного між адвокатом Висоцькою Х.О. та Моторно (транспортним) страховим бюро України, де визначено умови надання правничої допомоги, права та обов`язки сторін, вартість надання послуг; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ХМ № 000405; додатковою угодою № 167 до договору № 3/4/2023 про надання послуг в сфері права від 21 грудня 2022 року, згідно якої, за ведення справи від імені замовника (МТСБУ), де позивачем є ОСОБА_1 , вартість послуг ОСОБА_10 складає 2 000,00 грн. (а. с. 68 - 72).
Крім того, адвокатом Висоцькою Х.О. долучено також довіреність № 6-01/311 від 05.12.2024 та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ХМ № 000405. (а. с. 131 - 132).
Враховуючи складність справи, затрачений час на надання таких послуг, критерій реальності таких витрат, суд дійшов висновку, що розмір понесених відповідачем витрат на професійну (правничу) допомогу є обґрунтованим.
Однак, в той же час, в порушення вимог ст. 137, 141 ЦПК України, суду не надано жодних доказів на підтвердження виду, обсягу наданих послуг і виконаних робіт адвокатом, зокрема, відсутній акт виконанних робіт, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з позивачки на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу.
Надання доказів про розмір витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Аналогічний правовий висновок викладений у додатковій постанові Верховного Суду по справі №910/15944/17 від 24.01.2019.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням того, що позивачка на підставі п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» при зверненні до суду звільнена від сплати судового збору, а в задоволенні позову - відмовлено, судові витрати слід віднести за рахунок держави.
Керуючись ст.ст. 258-259, 263-265 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди.
Судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 331, 20 грн. віднести на рахунок держави.
Відмовити у задоволенні вимоги представника відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України – адвоката Висоцької Х.О. про стягнення із  ОСОБА_1  витрат на правничу допомогу (залучення адвоката) у розмірі 2 000 (двох тисяч) грн. 00 коп., за недоведеністю позовних вимог. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи: 
Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_8 .
Представник позивача: Найда Катерина Володимирівна, м. Львів, вул. Академіка Андрія Сахарова, 33, офіс 503.
Відповідач: Моторне (транспортне) страхове бюро України, адреса місцезнаходження: вул. Русанівський б/р, 8, м. Київ, ЄДРПОУ 21647131.
Представник відповідача: Висоцька Христина Олегівна, м. Хмельницький, вул. Свободи, 36, офіс 408. 
Повне судове рішення складено 22 травня 2026 року

Суддя          Л.Р.Сас