ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 280/758/24
адміністративне провадження № К/990/27954/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Білак М. В.,
суддів: Мацедонської В. Е., Мельник-Томенко Ж. М.,
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - Дзундзи Юрія Романовича
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року (суддя - Артоуз О.О.)
та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2024 року (головуючий суддя - Чепурнов Д.В., судді: Сафронова С.В., Коршун А.О.)
у справі № 280/758/24
за позовом ОСОБА_1 
до  ІНФОРМАЦІЯ_1 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
I. РУХ СПРАВИ
1.  ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при виключенні зі списків особового складу та всіх видів забезпечення за період з 16 квітня 2019 року по 24 грудня 2023 року, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при виключенні зі списків особового складу та всіх видів забезпечення за період з 16 квітня 2019 року по 24 грудня 2023 року, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».
2. В обґрунтування позову зазначає, що наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 15 квітня 2019 року № 39 позивача виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення, проте відповідач не виплатив належне йому грошове забезпечення. 
3. Вказує, що на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 липня 2023 року у справі № 280/5915/22 відповідач 24 грудня 2023 року виплатив позивачу належне грошове забезпечення у розмірі 125 673,91 грн, що, на переконання позивача, свідчить про умисну невиплату позивачу належного грошового забезпечення (заробітної плати) при звільненні. Тому, за наявності затримки виплати належних сум з вини відповідача він має право на отримання середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при виключенні зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, а саме за період з 16 квітня 2019 року по 24 грудня 2023 року.
4. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2024 року, відмовлено в задоволенні позову.
5. Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, представник позивача - Дзундза Ю.Р. звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
6. Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2024 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
7. Судами попередніх інстанцій установлено, що відповідно до витягу із наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) від 15 квітня 2019 року №39 капітана ОСОБА_1 , начальника відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів запасу ІНФОРМАЦІЯ_4 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_5 » Сухопутних військ Збройних Сил України, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 №46 на посаду начальника стройової частини відділення персоналу штабу НОМЕР_2 окремої механізованої бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_5 » Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу), вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби до міста Торецьк Донецької області. 
8. З 15 квітня 2019 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 та знято з усіх видів забезпечення.
9. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11 липня 2023 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2023 року у справі №280/5915/22 позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено: визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо застосування липня 2016 року, січня 2017 року, як місяців за якими здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) при нарахуванні індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 20 липня 2016 року по 28 лютого 2018 року; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити перерахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 20 липня 2016 року по 28 лютого 2018 року, із застосуванням січня 2008 року як місяця за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) у сумі 67 335,22 грн, з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів; визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не врахування вимог абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року за № 1078 при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 березня 2018 року по 15 квітня 2019 року; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити перерахунок та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 березня 2018 року по 15 квітня 2019 року, виходячи з фіксованої величини 4 463,15 грн, що розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу відповідно до вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року за № 1078 у сумі 60 252,51 грн, з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.
10. Відповідно до платіжної інструкції ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23 грудня 2023 року (внутрішній номер 318666033), 24 грудня 2024 року ОСОБА_1 перераховано грошові кошти у сумі 125 673,91 грн [призначення платежу «КПКВ2101020; КЕКВ2800; індексація в/сл. На виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 липня 2023 року № 280/5915/22; з 20 липня 2016 року по 28 лютого 2018 року. Под та плат перер повн.; без ПДВ»].
11. Вважаючи, що має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при виключенні його зі списків особового складу та всіх видів забезпечення за період з 16 квітня 2019 року по 24 грудня 2023 року виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби, позивач звернувся із цим позовом до суду.
IІI. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
12. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення із ним розрахунку з боку роботодавця саме при звільненні особи. Водночас, суди попередніх інстанцій установили, що зі змісту наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) від 15 квітня 2019 року № 39 убачається, що позивач з 15 квітня 2019 року вибув до нового місця служби до міста Торецьк Донецької області. 
13. Отже, суди першої та апеляційної інстанцій виснували, що ураховуючи те, що позивача було переведено/призначено на посаду до іншого військового формування для подальшого проходження служби і, відповідно, не звільнено з військової служби, підстави для застосування положень статей 116, 117 КЗпП України відсутні.
ІV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
14. Підставою касаційного оскарження у цій справі представник позивача зазначає пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях неправильно застосували норми матеріального права, а саме статтю 117 КЗпП України, без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 та постановах Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №560/13719/21, від 29 березня 2023 року у справі №260/2583/21 та від 09 березня 2023 року у справі №520/899/21.
15. Зокрема зазначає, що військова частина (військове формування) при виключенні військовослужбовця зі списків особового складу та всіх видів забезпечення повинна здійснити виплату належного військовослужбовцю грошового забезпечення виключно за той період у якій він проходив військову службу, тобто з моменту зарахування по день виключення та, відповідно, припиняє трудові відносини з таким військовослужбовцем.
16. Вказує, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
17. Позивач вважає, що суди попередніх інстанцій не врахували ту обставину, що згідно з наказом від 15 квітня 2019 року № 39 його було знято з усіх видів забезпечення. Відтак, на дату виключення позивача зі списків особового складу, відповідач зобов`язаний був здійснити виплату належного позивачу грошового забезпечення. Оскільки фактична виплата таких коштів була здійснена лише 24 грудня 2023 року на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 липня 2023 року у справі № 280/5915/22, то, на думку позивача, підлягає застосуванню відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
18. Крім того, як зазначає позивач, суди не взяли до уваги ту обставини, що надалі наказом від 24 березня 2020 року № 91, його звільнено із лав Збройних Сил України у запас.
19. Відповідач не скористався правом надіслати відзив на касаційну скаргу.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
20. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, вважає за необхідне зазначити таке.
21. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
22. Частиною дев`ятою статті 1 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) визначено, що військовослужбовці - особи, які проходять військову службу.
23. Згідно із частиною першою статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
24. Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
25. Частиною четвертою статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
26. Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:
- у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби;
- у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
27. Згідно із частиною сьомою статті 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
28. Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України (частина друга статті 24 Закону № 2232-XII)
29. Порядок звільнення з військової служби визначено розділом XII Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення).
30. За змістом пункту 233 розділу XII Положення (у редакції, чинній на момент прийняття наказу від 15 квітня 2019 року № 39) військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
- підстави звільнення з військової служби;
- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
- районний (міський) військовий комісаріат, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
31. Відповідно до пункту 242 розділу XII Положення після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.
32. У разі звільнення з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) визначає посаду для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України. Зазначена характеристика додається до особової справи військовослужбовця.
33. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
34. Таким чином, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. При цьому в разі звільнення з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) визначає посаду для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України.
35. Як установили суди попередніх інстанцій, за змістом наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) від 15 квітня 2019 року № 39, ОСОБА_1 вважається таким, що 15 квітня 2019 року справи та посаду здав і вибув до нового місця служби, АДРЕСА_1 .
36. Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що позивач не був звільнений з військової служби Збройних Сил України.
37. Водночас позивач вважає, що має право на компенсацію, передбачену статтею 117 КЗпП України, а саме на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
38. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
39. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
40. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
41. Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
42. Пунктом 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197 (далі - Порядок № 260) визначено, що військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. У наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
43. Виплата грошового забезпечення в разі вибуття військовослужбовців до нового місця служби за строк із дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу військової частини, і до дня прийняття посади здійснюється за новим місцем служби в розмірі, встановленому за попереднім місцем служби, після зарахування їх на грошове забезпечення до цієї військової частини.
44. Верховний Суд, зокрема й у справах цієї категорії, неодноразово висловлював правову позицію про те, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство може застосовуватися у випадках, коли норми спеціального законодавства не регулюють спірних правовідносин або коли про це зазначено у спеціальному законі.
45. Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується передусім порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення), а також порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
46. Однак питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Такі питання врегульовані КЗпП України.
47. З огляду на викладене, у зв`язку з відсутністю в спеціальному законодавстві, яке регулює оплату праці військовослужбовців, норм, які встановлюють відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику при звільненні всіх належних сум, до правовідносин, які виникають під час звільнення з військової служби, допустимим є застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними.
48. У цьому контексті Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2024 року у справі №520/1897/22 підкреслив, що положення частини першої статті 116, частини першої статті 117 КЗпП України (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) установлюють загальне правило, згідно з яким у випадку звільнення працівника власник або уповноважений ним орган зобов`язаний виплатити йому всі належні суми у день звільнення, а якщо в указаний строк цього не було зроблено з вини власника або уповноваженого ним органу, то підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь затримки до дня фактичного розрахунку.
49. Водночас межі дії диспозиції частини першої статті 117 КЗпП України визначені її гіпотезою, яка указує на умови, за наявності яких уступає в дію правило про виплату середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
50. Отже, обставини, з настанням яких необхідно здійснювати це правило, пов`язані з фактами звільнення працівника та невиплатою йому з вини власника або уповноваженого ним органу належних сум у день звільнення.
51. Верховний Суд наголосив, що ці обставини не зазнали змін внаслідок унесення змін до статей 116, 117 КЗпП України Законом № 2352-IX.
52. Разом із цим, як уже було зазначено, наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) від 15 квітня 2019 року № 39 ОСОБА_1 не був звільнений з військової служби Збройних Сил України, а вибув до нового місця служби до АДРЕСА_1 .
53. Таким чином, виключення військовослужбовця зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 саме по собі не є підтвердженням завершення ним проходження військової служби як такої, оскільки, як установили суди першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 вибув до нового місця служби, а отже, виплата грошового забезпечення позивачу здійснюється за новим місцем служби з дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 .
54. Отже, на момент виникнення спірних правовідносин військова служба позивача не завершена, оскільки він не звільнений з військової служби, а продовжував виконувати свої службові обов`язки на новому місці служби.
55. Ураховуючи наведене, встановлені у справі фактичні обставини не відповідають умовам застосування частини першої статті 117 КЗпП України, оскільки ця норма пов`язує настання відповідальності роботодавця із затримкою проведення остаточного розрахунку саме у зв`язку зі звільненням працівника. У цій справі спірні правовідносини виникли поза межами звільнення, а тому відсутній передбачений законом юридичний склад, з яким стаття 117 КЗпП України пов`язує відповідальність. Отже, застосування зазначеної норми означало б розширювальне тлумачення та необґрунтоване поширення сфери її дії на випадки, не охоплені її змістом і метою запровадження.
56. Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 16 лютого 2026 року у справі № 360/110/24.
57. Отже, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано виснували про відсутність підстав для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України за період з 16 квітня 2019 року по 24 грудня 2023 року.
58. Верховний Суд зазначає, що посилання скаржника на правові позиції Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах: від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (щодо стягнення середньомісячного заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при скороченні штату); від 05 квітня 2023 року у справі №560/13719/21 (щодо нарахування і виплати середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні); від 29 березня 2023 року у справі №260/2583/21 (щодо непроведення повного розрахунку при звільненні, а саме: невиплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, та стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні); від 09 березня 2023 року у справі №520/899/21 (щодо нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні), як на такі, що не були враховані судами попередніх інстанцій, є безпідставними. Спірні правовідносини не є подібними до правовідносин, що розглядаються в цій справі, оскільки позивачі у наведених справах були звільнені, що, зокрема, вплинуло на застосування частини першої статті 117 КЗпП України у зазначених справах.
59. За таких умов, посилання на висновки Верховного Суду, викладені у наведених постановах, не можуть слугувати прикладом неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права.
60. Водночас Верховний Суд вважає за необхідне звернути увагу позивача, що навіть у таких обставинах він не позбавлений можливості захисту своїх порушених прав. Так, у разі порушення встановлених строків виплати грошового забезпечення, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), військовослужбовець може вимагати компенсацію втрати частини доходів, передбачену законодавством, у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних сум, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
61. З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.
62. Наведені в касаційній скарзі мотиви та доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав уважати, що ними неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень.
63. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
64. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 350, 356 КАС України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Дзундзи Юрія Романовича залишити без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2024 року у справі № 280/758/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................
М.В. Білак
В.Е. Мацедонська
Ж.М. Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду