ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/27198/20 Суддя (судді) першої інстанції: Боженко Наталія Василівна

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Вівдиченко Т.Р., Файдюка В.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А
До міста надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просив суд:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення своєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 21.08.2017 року по 09.10.2020 року.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 28250,66 гривень (двадцять вісім тисяч двісті п`ятдесят гривень 66 копійок), з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Наказом відповідача-1 від 25.07.2017 року №501 позивача звільнено з військової служби.
Наказом відповідача-1 від 21.08.2017 року №188 позивача виключно зі списків особового складу з 21.08.2017 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.08.2020 року у справі №640/24606/19 зобов`язано відповідача-1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.
Згідно довідки АТ «Ощадбанк» від 28.10.2020 року, позивачу 09.10.2020 року виплачено 13122,80 грн.
Вищевикладені обставини відповідачем-1 визнані в повному обсязі.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи чи організації, повинна бути проведена у день звільнення. У разі якщо працівник у день звільнення не працював, відповідні суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення остаточного розрахунку. При цьому роботодавець зобов`язаний письмово повідомити працівника про всі нараховані та належні до виплати суми до моменту їх виплати. 
У випадку наявності спору щодо розміру сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому випадку зобов`язаний у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, виплатити працівникові неоспорювану частину таких сум. 
Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені статтею 116 цього Кодексу, та за відсутності спору щодо їх розміру, підприємство, установа чи організація зобов`язані виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного проведення розрахунку. 
При цьому у разі наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум роботодавець зобов`язаний сплатити відповідне відшкодування у тому випадку, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо ж позовні вимоги задоволено частково, розмір такого відшкодування визначається судом, який вирішує спір по суті. 
Застосовуючи наведені норми права до спірних правовідносин, суд зазначає наступне. 
Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012, надаючи офіційне тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку зі статтями 117 та 237-1 КЗпП України, роз`яснив, що роботодавець відповідно до статті 47 КЗпП України зобов`язаний провести з працівником повний розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а саме - у день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про проведення розрахунку. 
Під належними звільненому працівникові сумами слід розуміти всі виплати, право на отримання яких працівник мав станом на день звільнення відповідно до умов трудового договору та державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема заробітну плату, компенсацію за невикористані дні відпустки, вихідну допомогу та інші передбачені законом виплати. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 та у постанові Касаційного адміністративного суду від 28.09.2023 у справі №640/36441/21. 
Разом із тим суд зазначає, що питання відповідальності за затримку проведення остаточного розрахунку при звільненні військовослужбовців спеціальним законодавством не врегульовано. Водночас відповідні правовідносини врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України. 
Враховуючи, що спеціальне законодавство, яке регулює питання проходження військової служби та грошового забезпечення військовослужбовців, не містить положень щодо відповідальності роботодавця за несвоєчасне проведення остаточного розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин статей 116 та 117 КЗпП України як загальних норм трудового законодавства, які поширюються на правовідносини, пов`язані зі звільненням військовослужбовців. 
Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Касаційного адміністративного суду від 27.07.2023 у справі №420/436/22 та від 18.11.2022 у справі №1.380.2019.005781. 
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що обов`язок роботодавця, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України, щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку виникає за наявності таких умов: невиплата належних працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України; наявність вини роботодавця у такій невиплаті; а також факт проведення остаточного розрахунку із працівником після спливу встановленого законом строку. 
Непроведення з вини роботодавця остаточного розрахунку у встановлені строки є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного проведення розрахунку. 
Таким чином, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який спрямований на захист прав працівника на своєчасне отримання усіх належних йому виплат у зв`язку зі звільненням. 
Аналогічні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 та постанові Касаційного адміністративного суду від 23.11.2023 у справі №160/171/20. 
Суд також зазначає, що незалежно від того, чи були невиплачені суми оспорюваними чи неоспорюваними, це не впливає на момент виникнення спірних правовідносин, оскільки вони безпосередньо пов`язані з обов`язком роботодавця провести остаточний розрахунок у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. 
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного адміністративного суду від 16.07.2024 у справі №460/14438/23. 
Судом встановлено, що відповідач здійснив виплату позивачу належної суми лише 09.10.2020, хоча така виплата мала бути проведена ще під час звільнення позивача 21.08.2017. За таких обставин позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки проведення остаточного розрахунку. 
Посилання відповідача на обставини, які, на його думку, виправдовували затримку у проведенні розрахунку, суд не приймає до уваги, оскільки сам факт несвоєчасного проведення остаточного розрахунку вже є достатньою правовою підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Крім того, протиправність дій відповідача була встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили. 
Вирішуючи питання щодо розміру належного до стягнення відшкодування, суд виходить з того, що після встановлення права позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку суд зобов`язаний визначити конкретний розмір такої виплати. 
Аналогічні висновки викладені у постановах Касаційного адміністративного суду від 29.02.2024 у справі №240/23771/21 та від 07.11.2023 у справі №380/13906/21. 
Компенсація, передбачена статтею 117 КЗпП України, є однією з державних гарантій щодо дотримання строків оплати праці, а тому повноваження відповідача щодо її нарахування та виплати не є дискреційними. 
Такий правовий висновок викладений у постанові Касаційного адміністративного суду від 16.07.2024 у справі №460/14438/23. 
Суд зазначає, що днем закінчення проходження військової служби є день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, про що видається відповідний наказ. До цього моменту особа вважається такою, що проходить військову службу. 
Отже, першим днем, з якого має обчислюватися середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, є день, наступний після виключення особи зі списків особового складу військової частини. 
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 22.06.2023 у справі №240/9951/19. 
У даній справі позивача звільнено 21.08.2017, а остаточний розрахунок проведено 09.10.2020, у зв`язку з чим період затримки розрахунку складає з 22.08.2017 по 08.10.2020 включно. 
З огляду на це суд відхиляє розрахунок позивача щодо визначення періоду затримки з 22.01.2017 по 09.10.2020 як такий, що не відповідає встановленим обставинам справи. 
Суд також повторно зазначає, що зміни до статті 117 КЗпП України, які набрали чинності 19.07.2022, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки останні виникли, тривали та завершилися до набрання чинності відповідними змінами, коли законодавством не було встановлено обмежень щодо тривалості періоду затримки розрахунку. 
Щодо застосування принципу пропорційності суд зазначає наступне. 
При вирішенні спору підлягають застосуванню положення статті 117 КЗпП України у редакції, чинній до 19.07.2022, з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц. Відповідно до цих висновків суд повинен встановити: загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки; загальний розмір належних при звільненні виплат; частку виплачених сум та частку сум, які не були виплачені у встановлений строк. 
Таким чином, принцип пропорційності застосовується до всього періоду затримки проведення остаточного розрахунку. 
Хоча відповідачами не було надано витребуваних судом документів, необхідні відомості містяться у картці №194 особового рахунку військовослужбовця, наданій Галузевим державним архівом Міністерства оборони України на виконання ухвали суду. 
Із зазначеної картки вбачається, що у серпні 2017 року позивачу належало до виплати 121845,96 грн, основну частину яких становила одноразова грошова допомога при звільненні. 
Водночас судом уже встановлено, що сума, виплату якої було безпідставно затримано, становила 13122,80 грн. 
Отже, загальний розмір належних при звільненні виплат становив 134968,76 грн, а частка невиплаченої у строк суми складала 9,72 % від загального розміру виплат. 
При визначенні середнього заробітку суд враховує, що у червні та липні 2017 року позивачу було нараховано по 15497,41 грн грошового забезпечення щомісячно. Загальна кількість календарних днів у цих місяцях становить 61 день, а тому середньоденне грошове забезпечення складає 254,06 грн. 
Період затримки розрахунку з 22.08.2017 по 08.10.2020 становить 1144 календарні дні. Таким чином, загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки без застосування принципу пропорційності становить 290644,64 грн. 
З урахуванням принципу пропорційності та частки невиплаченої суми належний до стягнення розмір компенсації становить 28250,66 грн
Суд також звертає увагу на те, що при стягненні з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судове рішення має містити застереження щодо відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів. При цьому суд зазначає, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору та інших передбачених законом платежів покладається саме на роботодавця як податкового агента, а не на суд. Відтак суми, визначені у судовому рішенні, є сумами, з яких у подальшому роботодавцем мають бути здійснені відповідні відрахування у порядку, встановленому чинним законодавством. 
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Касаційного адміністративного суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а. Аналогічний підхід до застосування норм права також викладений у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 12.07.2024 у справі №160/16681/23. 
Крім того, суд зазначає, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача у спірних правовідносинах є саме стягнення середнього заробітку за час затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні, оскільки такий спосіб захисту безпосередньо спрямований на поновлення порушених прав особи та компенсацію негативних наслідків, спричинених протиправною бездіяльністю роботодавця. 
Вказана правова позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19. 
Подібний підхід до правозастосування також викладений у постановах Третього апеляційного адміністративного суду від 11.06.2025 у справі №160/7947/24 та від 11.06.2025 у справі №160/32817/24. 
Щодо належного суб`єкта відповідальності у спірних правовідносинах суд зазначає, що приписи статті 117 Кодексу законів про працю України визначають таким суб`єктом саме роботодавця, який був стороною трудових правовідносин із позивачем та на якого покладався обов`язок щодо проведення своєчасного та повного остаточного розрахунку при звільненні. 
Судом встановлено, що саме відповідач-1 був безпосереднім роботодавцем позивача та здійснював повноваження щодо фінансового забезпечення, нарахування та виплати належних позивачу сум грошового забезпечення. Вказане також узгоджується зі змістом пункту 1.5 Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту, затверджених наказом Міністерства оборони України від 22.05.2017 №280, відповідно до яких саме відповідач-1 мав визначальний вплив на реалізацію прав позивача у сфері грошового забезпечення та проведення остаточного розрахунку при звільненні. 
За таких обставин суд дійшов висновку, що саме відповідач-1 є належним суб`єктом відповідальності за порушення вимог статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України, тоді як підстави для задоволення позовних вимог до відповідача-2 відсутні, у зв`язку з чим у цій частині позову слід відмовити. 
Отже, враховуючи встановлені обставини справи, надані сторонами докази, а також норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. При цьому суд зазначає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню саме за своїм змістом, водночас спосіб їх задоволення та формулювання резолютивної частини рішення приведено судом у відповідність до вимог чинного законодавства з метою забезпечення ефективного та належного захисту порушених прав позивача.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку доказам та ухвалив законне й обґрунтоване рішення з правильним застосуванням норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, у зв`язку із чим підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення не вбачається.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки справа відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України є справою незначної складності, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року- залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Т.Р. Вівдиченко

В.В. Файдюк