ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 червня 2026 року   Справа № 918/1103/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Василишин А.Р. ,  суддя Бучинська Г.Б. 

секретар судового засідання Новак С.Я. 
за участю представників сторін:
позивача: ОСОБА_1 
відповідача: не з`явився
третя особа: Довженко О.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Рівненської області від 14.01.26 р., у справі №918/1103/25, ухвалене суддею Н.Церковною, повне рішення складене 20.01.26 р.
за позовом ОСОБА_3 
до ОСОБА_4 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 .
про визнання договору купівлі - продажу недійсним

В листопаді 2025 року адвокат Мазур Олександр Григорович в інтересах ОСОБА_3 звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 14.01.26 р. позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "СМАРТ ХОЛДИНГ ФІХМУС" у розмірі 250 гривень, яка становить 25 % відсотків статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "СМАРТ ХОЛДИНГ ФІХМУС", укладений 23.08.2024 між ОСОБА_4 , від імені та в інтересах якої діяв ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2 422,40 грн судового збору.
Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Рівненської області від 14.01.2026 р. особа, яка не брала участі у справі ОСОБА_2 звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 14.01.2026 року у справі №918/1103/25 та ухвалити нове рішення у справі №918/1103/25, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі. Стягнути з учасників справи на користь ОСОБА_2 судові витрати.
Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №918/1103/25 у складі: головуюча суддя Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р. 
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.02.2026 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Рівненської області від 14.01.26 р., у справі №918/1103/25. Витребувано у Господарського суду Рівненської області матеріали справи №918/1103/25. Запропоновано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надати апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу в строк до 27.02.2026 р..
12.02.2026р. матеріали справи №918/1103/25 надійшли на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.02.2026 р. розгляд апеляційної скарги призначено на "26" березня 2026 р. об 10:30год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601 м. Рівне вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань №2.
25.02.2026 р. представник ОСОБА_3 надіслав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Рівненської області від 14.01.2026 р. у справі №918/1103/25.
26.03.2026 р. до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання від представника ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що представник не зможе взяти участь у судовому засіданні, оскільки здійснює представництво 26.03.2026 р. о 9:40 год та об 11:00 год в інших судових засіданнях. 
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.03.2026 до участі у справі залучено ОСОБА_2 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Розгляд апеляційної скарги відкладено на 09.04.2026 о 10:00 год. Постановляючи зазначену ухвалу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що судом першої інстанції розглянуто та вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення оскаржуваного рішення був ОСОБА_2 . За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про необхідність залучення останнього до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.
Водночас, враховуючи встановлені обставини, суд апеляційної інстанції не вбачив підстав для закриття апеляційного провадження у справі, про що клопотав позивач.
Згідно з табелем обліку робочого часу Північно-західного апеляційного господарського суду комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду" суддя член-колегії Василишин А.Р. відсутній у зв`язку з перебуванням у відпустці з 08.04.2026р. по 10.04.2026р. включно.
Розпорядженням керівника апарату №01-05/231 від 08.04.2026р. з метою недопущення порушення процесуальних строків та відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, Положення про автоматизовану систему документообігу суду, п. 8.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Північно-західному апеляційному господарському суді, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №918/1103/25.
Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів для розгляду справи №918/1103/25 у складі: головуюча суддя Філіпова Т.Л., суддя Олексюк Г.Є., суддя Бучинська Г.Б..
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.04.2026 р. прийнято апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Рівненської області від 14.01.26 р., у справі №918/1103/25 до провадження колегією суддів Північно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя Філіпова Т.Л., суддя Олексюк Г.Є., суддя Бучинська Г.Б..
08.04.2026 р. представник ОСОБА_3 надіслав до суду апеляційної скарги клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що не зможе взяти участь в судовому засіданні, оскільки 09.04.2026 р. перебуватиме у відрядженні у м.Житомирі у зв`язку з участю адвоката у невідкладних слідчих діях, що будуть проводитись працівниками правоохоронних органів на території Житомирської області.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.04.2026 р. розгляд апеляційної скарги відкладено на "23" квітня 2026 р. о 10:30 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань №2.
16.04.2026р. в системі "Електронний суд" була сформована заява представника ОСОБА_2 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.04.2026 р. заяву представника ОСОБА_2 - Довженка Олександра Вадимовича про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №918/1103/25 - задоволено.
Відповідно до відомостей табелю КП "Діловодство спеціалізованого суду" суддя-член колегії Олексюк Г.Є. перебувала у відпустці 23.04.2026 р..
У зв`язку із перебуванням у відпустці судді - члена колегії Олексюк Г.Є. судове засідання у справі №918/1103/25 "23" квітня 2026р. не відбулося.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.04.2026 р. розгляд апеляційної скарги призначено на "14" травня 2026 р. об 11:00 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №2(ВКЗ).
З відомостей табелю КП "Діловодство спеціалізованого суду" вбачається, що суддя - учасник колегії Олексюк Г.Є. тимчасово непрацездатна з 28.04.2026 по 29.05.2026 включно.
У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді - члена колегії Олексюк Г.Є. судове засідання у справі №918/1103/25 "14" травня 2026р. не відбулося.
Враховуючи, що ухвалою від 08.04.2026 р. апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Рівненської області від 14.01.2026 р. у справі №918/1103/25 прийнято до провадження колегією суддів Північно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуючої судді Філіпової Т.Л., суддів Олексюк Г.Є. та Бучинської Г.Б., відповідно до ч.1 ст.273 ГПК України шістдесятиденний строк розгляду апеляційної скарги спливає 08.06.2026 р..
Розпорядженням керівника апарату №01-05/379 від 25.05.2026 з метою недопущення порушення процесуальних строків та відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, Положення про автоматизовану систему документообігу суду, п. 8.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Північно-західному апеляційному господарському суді, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №918/1103/25.
Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів для розгляду справи №918/1103/25 у складі: головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.05.2026 р. прийнято апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Рівненської області від 14.01.2026 р., у справі №918/1103/25 до провадження колегією суддів Північно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя Філіпова Т.Л., суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б.. Розгляд апеляційної скарги призначено на "11" червня 2026 р. об 11:00 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №2(ВКЗ).
Представник ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення відповідно до вимог, викладених в апеляційній скарзі.
У судовому засіданні 11.06.2026 представник ОСОБА_3 заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважаючи їх безпідставними. Зазначив, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідач у судове засідання не прибув хоча про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

1.Зміст рішення суду першої інстанції.
Суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм оцінку в сукупності, дійшов висновку, що під час укладення договору купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі ТОВ «СМАРТ ХОЛДИНГ ФІХМУС» від 23.08.2025 ОСОБА_4 не повідомила покупця про всі обставини, які мали істотне значення для укладення правочину, зокрема надала інформацію про те, що належна їй частка у статутному капіталі товариства станом на дату укладення договору не була сформована (не внесена). Зазначені обставини, на думку суду, підтверджуються відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також фінансовою звітністю ТОВ «СМАРТ ХОЛДИНГ ФІХМУС».
Крім того, судом встановлено, що станом на листопад 2025 року ОСОБА_3 не було здійснено оплату вартості придбаної частини частки у статутному капіталі товариства відповідно до умов спірного договору.
З огляду на встановлені обставини суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі ТОВ «СМАРТ ХОЛДИНГ ФІХМУС» (код ЄДРПОУ 43953874) від 23.08.2025, укладеного між ОСОБА_4 , від імені та в інтересах якої діяв ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

2.Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення інших учасників справи.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій наголошує на тому, що рішення суду першої інстанції, є незаконним та необґрунтованим враховуючи наступне.
23.08.2024 між відповідачем та позивачем укладено договір купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі ТОВ, за яким відповідач відчужила позивачу 25 % статутного капіталу товариства (250 грн). На момент укладення договору учасниками товариства були: скаржник (15 %), ОСОБА_6 (15 %) та відповідач (70 %).
10.10.2025 скаржник та ОСОБА_6 звернулися до Господарського суду Рівненської області з позовом про переведення прав покупця та визначення розмірів часток учасників товариства, посилаючись на порушення їх переважного права на придбання частки, оскільки про намір її відчуження вони повідомлені не були. Ухвалою від 15.10.2025 у справі №918/935/25 відкрито провадження.
Надалі, 21.10.2025, відповідач здійснила ще одне відчуження частини своєї частки, унаслідок чого учасниками товариства стали п`ять осіб: скаржник (15 %), ОСОБА_6 (15 %), відповідач (5 %), позивач (25 %), ОСОБА_4 (20 %) та ОСОБА_7 (20 %). Статутний капітал товариства становить 1000 грн.
19.11.2025 у справі №918/935/25 позивачі уточнили та доповнили позовні вимоги у зв`язку зі зміною складу учасників товариства.
Надалі, 27.11.2025, позивач звернулася до суду з даним позовом. Скаржник вважає, що позивач була обізнана про існування та розгляд справи №918/935/25, оскільки на її адресу надсилалися процесуальні документи відповідно до вимог ГПК України, а розгляд справи є відкритим. Крім того, інтереси сторін у цій справі та у справі № 918/935/25 представляють ті самі представники: позивача - ОСОБА_1 , відповідача - Оспанов Р.О. Також представник позивача підтвердив, що позивач знала про розгляд справи №918/935/25 щонайменше з 01.12.2025.
29.12.2025 зазначені представники брали участь у розгляді справи № 918/935/25 та продовжують представляти сторони в ній надалі, що підтверджується відповідними ухвалами суду.
Скаржник зазначає, що реалізація процесуальних прав має здійснюватися добросовісно та не може використовуватися всупереч завданню судочинства. Посилаючись на практику Верховного Суду (справи №910/1873/17 та №910/12713/22), він вказує, що зловживання процесуальними правами полягає у вчиненні формально правомірних процесуальних дій з метою перешкоджання судовому розгляду або порушення прав інших учасників процесу.
На думку скаржника, даний позов має штучний характер та був поданий з метою вирішення питання щодо спірного договору між його сторонами без урахування обставин, які досліджуються у справі №918/935/25, а також для створення передумов для відмови у задоволенні вимог про переведення прав покупця. У зв`язку з цим скаржник вважає, що подання такого позову та незалучення до участі у справі всіх заінтересованих осіб є зловживанням процесуальними правами, що мало б наслідком залишення позову без розгляду відповідно до статті 43 ГПК України.
Крім того, скаржник посилається на пункт 4 частини 3 статті 277 ГПК України та стверджує, що суд першої інстанції ухвалив рішення щодо прав та інтересів осіб, які не брали участі у справі, зокрема товариства та інших його учасників. На його думку, оскаржуваним рішенням також порушено його право на судовий захист та реалізацію переважного права шляхом переведення на нього прав та обов`язків покупця частки за спірним договором, що передбачено статтею 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», статтею 362 ЦК України та підтверджено правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/2388/20.
Скаржник вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права, не врахувавши правові висновки Верховного Суду щодо свободи договору, презумпції правомірності правочину та підстав визнання його недійсним.
Посилаючись на постанову Верховного Суду від 21.02.2024 у справі № 925/185/23, скаржник зазначає, що визначення сторонами ціни частки за її номінальною вартістю є проявом свободи договору та саме по собі не свідчить про недійсність правочину. Також несплата вартості частки може бути підставою для стягнення коштів, але не для визнання договору недійсним.
На думку скаржника, позивач не довела порушення своїх прав чи законних інтересів існуванням спірного договору, що є необхідною умовою для задоволення вимоги про визнання правочину недійсним. Суд, вирішуючи питання про недійсність договору, мав встановити не лише наявність передбачених законом підстав недійсності, а й факт порушення конкретного права або інтересу позивача.
Крім того, скаржник звертає увагу, що сторони цього спору одночасно є відповідачами у справі № 918/935/25 про переведення прав та обов`язків покупця частки, а тому можуть бути зацікавлені у створенні перешкод для її розгляду. У зв`язку з цим скаржник ставить під сумнів справжню мету звернення з даним позовом.
Також скаржник посилається на принцип ефективності судового захисту та процесуальної економії, відповідно до якого обраний спосіб захисту має реально відновлювати порушене право та не створювати необхідності у нових судових спорах. На його переконання, заявлені позовні вимоги не забезпечують поновлення прав позивача та не повертають сторони у первісний стан, оскільки після укладення спірного договору відповідач відчужила іншим особам ще 40 % статутного капіталу товариства, а на момент розгляду справи володіла лише 5 % частки.
За таких обставин скаржник вважає, що позов є не лише необґрунтованим, а й поданий із використанням неналежного та неефективного способу захисту, що відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Представник ОСОБА_3 у відзиві заперечує доводи ОСОБА_2 та зазначає, що звернулася з позовом у справі №918/1103/25 з підстав відчуження неоплаченої (несформованої) частки у статутному капіталі товариства. При цьому на момент подання позову їй не було відомо про існування справи №918/935/25 щодо переведення прав покупця. Сам по собі факт наявності такого спору не позбавляє її права оскаржувати договір купівлі-продажу з інших правових підстав.
На думку позивача, твердження скаржника про штучний характер спору та зловживання процесуальними правами є необґрунтованими, оскільки фактично зводяться до заперечення права особи на звернення до суду. Водночас скаржник не навів належних доказів незаконності рішення суду першої інстанції, не спростував установлених судом обставин та не довів, що на момент укладення спірного договору відчужувана частка була сформована.
Позивач також вважає безпідставним посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 21.02.2024 у справі №925/185/23, оскільки вона стосується інших фактичних обставин. У зазначеній справі Верховний Суд дійшов висновку, що невиконання покупцем обов`язку щодо оплати частки не є підставою для визнання договору недійсним, тоді як у цій справі підставою позову є відчуження частки, яка не була сформована та не належала продавцю на праві власності.
За твердженням позивача, задоволення позову не порушує прав ОСОБА_2 навпаки, визнання договору недійсним усуває наслідки відчуження частки та повертає сторони у попередній стан, що узгоджується з позицією самого скаржника про неправомірність продажу частки з порушенням переважного права учасників товариства. Тому доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції.

3.Обставини справи, встановлені апеляційним судом.
23 серпня 2024 року між ОСОБА_4 , від імені якої діяв ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "СМАРТ ХОЛДИНГ ФІХМУС".
Згідно акту приймання-передачі частини частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "СМАРТ ХОЛДИНГ ФІХМУС" (с.Велика Омеляна Рівненського району Рівненської області, ЄДРПОУ 43953874), підписаного у м. Рівне 23.08.2024 року ОСОБА_4 , від імені якої діяв ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передала у власність ОСОБА_3 частину частки в статутному капіталі Товариства у розмірі 250,00 гривень, яка становить 25% статутного капіталу Товариства, а ОСОБА_3 прийняла вказану частку.
Також, 23 серпня 2024 року між сторонами було укладено додаткову угоду до вказаного договору купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "СМАРТ ХОЛДИНГ ФІХМУС", відповідно до якого п.5.1 Договору було викладено в наступній редакції: "За домовленістю Сторін вартість Частини частки, що відчужується за цим Договором, становить 5 000 000.00 (п`ять мільйонів) гривень"; відповідно до якого п. 5.3 Договору було викладено у наступній редакції: "Продаж частки здійснюється з відтермінуванням платежу. Покупець зобов`язується оплатити вартість Частини частки протягом одного року з моменту укладання Договору - тобто до 23 серпня 2025 року”.
Станом на листопад 2025 року ОСОБА_3 вартість придбаної частини частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "СМАРТ ХОЛДИНГ ФІХМУС" за Договором для Відповідача не сплачена.
Внаслідок укладання вказаних Договорів та Акта державним реєстратором - приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Сохацькою Оленою Володимирівною були вчинені наступні реєстраційні записи: Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу, 26.08.2024 12:57:53, 1006021070007004407, Зміна складу засновників (учасників) або зміна відомостей про засновників (учасників) юридичної особи., Сохацька О.В., Приватний нотаріус Сохацька О.В.; Виправлення помилок, 12.09.2024 16:12:45, 1006027770008004407, Сохацька О.В., Приватний нотаріус Сохацька О.В. Виправлено реєстраційну дію: 26.08.2024 12:57:53, 1006021070007004407; Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу, 22.10.2024 14:44:51, 1006021070009004407, Зміна кінцевого бенефіціарного власника або зміна відомостей про кінцевого бенефіціарного власника. Зміна структури власності., ОСОБА_8 , Приватний нотаріус Сохацька О.В.
ОСОБА_3 зазначає, що під час укладення Договору купівлі-продажу частини частки від 23.08.2024 року ОСОБА_4 не повідомила про повну реальну ситуацію, надавши їй інформацію про те, що її частка в статутному капіталі на день укладення Договору повністю сформована (внесена).
У відповідь на адвокатський запит, директор Товариства з обмеженою відповідальністю "СМАРТ ХОЛДИНГ ФІХМУС" повідомив, що у відповідності до даних ведення Товариством фінансово-бухгалтерського обліку та звітності, а також інформації отриманої із загальної виписки по банківських рахунках Товариства, Статутний капітал Товариства станом на день надання даної відповіді не сформований. Кошти для формування статутного капіталу - Учасниками Товариства не вносились. У відповідності до бухгалтерського обліку, статутний капітал обліковується як - не сформований.
Позивач вважає укладений між ним та відповідачем договір купівлі-продажу частки таким, що суперечить частині 3 статті 21 Закону України” Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю”, якою передбачено, що Учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі лише в тій частині, в якій вона є оплаченою, а тому просить визнати його недійсним на підставі статті 215 ЦК України.
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 14.01.26 р. позов задоволено.

4.Правові норми, які застосовуються апеляційним судом до спірних правовідносин.
Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статті 15, 16 ЦК України визнають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
Одним із загальних способів захисту цивільного права або інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).
Згідно ч. 6 ст .30 ГПК України спори, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі спори між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів, а також спори, що виникають з правочинів щодо корпоративних прав (крім акцій) в юридичній особі, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням юридичної особи. 
Відповідно до статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.
За змістом статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 

5. Правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.
Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/5425/18).
При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права особи чи інтересу. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи чи інтерес, за захистом якого позивач звернувся до суду; яке саме право порушено чи інтерес та в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права чи інтересу, якщо воно мало місце.
Відсутність порушеного або оспорюваного права особи чи інтересу є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Зі змісту статей 16, 203, 215 ЦК України вбачається, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці (подібні висновки містяться у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16).
Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (аналогічний висновок міститься у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).
Права учасників господарського товариства закріплені у статті 116 ЦК України, серед яких є право учасника господарського товариства брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі, крім випадків, встановлених законом; брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди), тощо.
Аналогічна норма міститься у пункті 1 частини першої статті 5 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (зараз і надалі - чинний на момент виникнення спірних правовідносин), яка є спеціальною, зокрема щодо учасників товариства з обмеженою відповідальністю.
Відповідно до частин 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа.
Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються, зокрема, майнові права та обов`язки, в тому числі і частка в статутному капіталі господарського товариства.
Відчуження частки (її частини) учасника у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю до іншої особи врегульовано статтею 21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".
Відповідно до частини першої статті 21 вказаного Закону учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.
Підставою для переходу права власності на частку в статутному капіталі, зокрема до третьої особи та, відповідно, припинення права власності учасника на таку частку з набуттям його третьою особою, є спрямований на відчуження частки правочин, вчинений учасником товариства та іншою особою. Відчуження відбувається на підставі договору купівлі-продажу, міни або дарування тощо (подібний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 909/1294/15).
Право розпорядитись своєю часткою належить власнику цієї частки (учаснику ТОВ, якому належить частка), а тому останній вправі її відчужити, зокрема шляхом укладення договору купівлі-продажу частки.
Водночас, право розпорядження своєю часткою не є абсолютним і може бути обмежене, якщо про це зазначено у статуті Товариства.
Частиною третьою статті 21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" визначено, що учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі лише в тій частині, в якій вона є оплаченою.
Неправомірна поведінка учасника ТОВ є підставою для застосування способів захисту права, коли захист здійснює особа чиї права чи інтереси порушені.
Статтею 12 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", розмір статутного капіталу товариства складається з номінальної вартості часток його учасників, виражених у національній валюті України. Розмір частки учасника товариства у статутному капіталі товариства може додатково визначатися у відсотках. Розмір частки учасника товариства у відсотках повинен відповідати співвідношенню номінальної вартості його частки та статутного капіталу товариства. Статутом товариства можуть бути передбачені обмеження щодо зміни співвідношення часток учасників. Відповідні положення можуть бути внесені до статуту, змінені або виключені з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства.
Згідно зі ст. 13 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" вкладом учасника товариства можуть бути гроші, цінні папери, інше майно, якщо інше не встановлено законом. Товариство не може надавати позику для оплати вкладу учасника або поруку за позиками, кредитами, наданими третьою особою для оплати його вкладу. Вклад у негрошовій формі повинен мати грошову оцінку, що затверджується одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства. При створенні товариства така оцінка визначається рішенням засновників про створення товариства.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.
Вимоги до первинних документів містяться у частині 2 вказаної норми.
У пункті 10 частини 1 статті 1 названого Закону міститься термін “первинний документ”, що означає документ, який містить відомості про господарську операцію.
Акт передачі відповідачем товариству вкладу до статутного капіталу товариства у не грошовій формі є первинним документом в силу вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", який підтверджує вчинення певної господарської операції, а саме, внесення вкладу у не грошовій формі до статутного капіталу товариства. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню у бухгалтерському обліку.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.
Визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, у зв`язку з чим під час розгляду справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Наведена правова позиція є сталою у судовій практиці і викладена у постановах Верховного Суду від 28.12.2022 у справі №520/1284/19, від 06.09.2022 у справі №916/1195/21, від 08.06.2022 у справі №912/1414/21,від 26.05.2022 у справі №910/14900/19, від 21.09.2021 у справі №918/1026/20, від 18.08.2020 у справі №927/833/18, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18, від 04.11.2019 у справі №905/49/15.
Відповідно до ч. 1 ст. 43 Закону України “Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю”, товариство зобов`язано зберігати такі документи: 1) протокол зборів засновників товариства (рішення одноосібного засновника); 2) статут товариства та зміни до статуту; 3) протоколи загальних зборів учасників; 4) документи товариства, що регулюють діяльність органів товариства, та зміни до них; 5) положення про філії (представництва) товариства у разі їх створення (відкриття); 6) протоколи засідань наглядової ради товариства та колегіального виконавчого органу товариства, накази і розпорядження виконавчого органу товариства; 7) аудиторські висновки та результати надання інших аудиторських послуг; 8) річну фінансову звітність; 9) документи звітності, що подаються відповідним державним органам; 10) документи, пов`язані з випуском емісійних цінних паперів; 11) інші документи, передбачені законодавством, статутом товариства, рішеннями загальних зборів учасників, наглядової ради та виконавчого органу товариства; 12) документи, що підтверджують права товариства на майно; 13) документи бухгалтерського обліку.
Згідно з ч. 2-5 ст. 43 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", відповідальність за зберігання документів товариства покладається на виконавчий орган товариства та на головного бухгалтера (у разі призначення) - щодо документів бухгалтерського обліку та фінансової звітності. Документи, передбачені частиною першою цієї статті, підлягають зберіганню протягом усього строку діяльності товариства, крім документів бухгалтерського обліку, строки зберігання яких визначаються відповідно до законодавства. Товариство забезпечує кожному учаснику (його представнику) доступ до документів, визначених частиною першою цієї статті. Протягом 10 днів з дня надходження письмової вимоги учасника товариства виконавчий орган товариства зобов`язаний надати такому учаснику копії відповідних документів, визначених частиною першою цієї статті. За підготовку копій документів товариство може встановлювати плату, розмір якої не може перевищувати розмір витрат на виготовлення копій документів та витрат, пов`язаних з пересиланням документів поштою.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів.
Як встановлено судом та не спростовано належними і допустимими доказами, під час укладення Договору купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі ТОВ «СМАРТ ХОЛДИНГ ФІХМУС» від 23.08.2024 року ОСОБА_4 не повідомила покупця про істотні обставини, пов`язані з предметом договору, а саме про те, що її частка у статутному капіталі товариства фактично не була сформована (не оплачена). Зазначені обставини підтверджуються відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також фінансовою звітністю товариства, які були належним чином досліджені судом першої інстанції.
При цьому колегія суддів враховує, що предметом відчуження за спірним договором була частина частки у статутному капіталі товариства, право розпорядження якою безпосередньо залежить від належного формування відповідної частки учасником. Відчуження особою частки, яка фактично не була сформована, свідчить про наявність суттєвих недоліків правочину, оскільки продавець розпорядилася корпоративним правом, обсяг та правова природа якого не відповідали фактичному стану речей.
Доводи апелянта про те, що спір ініційовано з метою впливу на розгляд справи №918/935/25, не спростовують встановлених судом обставин щодо несформованості частки та не впливають на правильність висновків суду першої інстанції. Наявність іншого судового спору між учасниками товариства не позбавляє особу права на звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів у разі виявлення обставин, які можуть свідчити про недійсність правочину.
Так само безпідставними є посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду у справі №925/185/23 щодо свободи договору та визначення сторонами ціни частки за її номінальною вартістю. У зазначеній справі Верховний Суд розглядав питання несплати покупцем вартості частки як підстави для визнання договору недійсним. Натомість у цій справі підставою позову є відчуження частки, яка не була сформована її власником, тобто обставини справ є відмінними, а тому наведені висновки не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність порушеного права позивача. Укладаючи договір купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі товариства, позивач розраховувала на набуття відповідного корпоративного права, яке існує та може бути відчужене у встановленому законом порядку. Неповідомлення продавцем інформації про несформованість частки безпосередньо вплинуло на волевиявлення позивача щодо укладення договору та свідчить про невідповідність волевиявлення сторони, сформованій на підставі неповної інформації про предмет правочину.
Крім того, суд бере до уваги, що станом на листопад 2025 року позивачем не було сплачено відповідачу вартість придбаної частини частки. Однак сама по собі відсутність оплати не є визначальною підставою для задоволення позову та оцінюється судом у сукупності з іншими встановленими обставинами справи, насамперед із фактом відчуження несформованої частки.
Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У даному випадку сукупність встановлених обставин свідчить про наявність таких порушень вимог закону, що виключають можливість визнання спірного договору таким, що відповідає вимогам статті 203 ЦК України.
З огляду на приписи статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а тому визнання недійсним договору купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі товариства є належним та ефективним способом захисту прав позивача у спірних правовідносинах.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку поданим доказам, вірно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі ТОВ «СМАРТ ХОЛДИНГ ФІХМУС» від 23.08.2024 року, укладеного між ОСОБА_4 , від імені та в інтересах якої діяв ОСОБА_5 , та ОСОБА_3 . Доводи апеляційної скарги наведених висновків не спростовують та зводяться переважно до незгоди апелянта з правовою оцінкою встановлених обставин справи.
Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.73, 76-79, 86 ГПК України.

Щодо наслідків залучення в суді апеляційної інстанції скаржника третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача колегія суддів вважає наголосити на наступному.
Суть інституту третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, полягає в тому, що його застосування слугує процесуальним забезпеченням права регресу, а умова, що за законом третя особа залучається чи вступає у справу на стороні позивача чи відповідача, передбачає, що участь у процесі третьої особи випливає з тих відносин, які пов`язують її з однією із сторін у процесі.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2019 року у справі №910/17792/17 вказала, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.
При незалученні до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, скасування рішення суду можливе лише у виняткових випадках, оскільки такі особи не є суб`єктами спірних правовідносин, тому суд не вирішує питання про їх права та обов`язки. Судове рішення лише в майбутньому може вплинути на їх права та обов`язки щодо якоїсь із сторін у спорі, зокрема, в разі пред`явлення до них регресного позову. Норма про обов`язкове скасування вказує на випадок, коли своїм рішенням суд вирішив питання про їх права та обов`язки, а не вирішить у майбутньому. У зв`язку з цим важливо розмежовувати випадки, коли рішення суду порушує права осіб і коли рішення суду може зачіпати права таких осіб (постанова Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 201/2760/20).
У даній справі предметом розгляду була дійсність договору купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі товариства, укладеного між його сторонами. Оскаржуваним рішенням суд не вирішував питання щодо виникнення, зміни чи припинення прав та обов`язків ОСОБА_2 , не визначав обсяг його корпоративних прав та не позбавляв його права на звернення до суду із самостійними вимогами щодо захисту своїх інтересів.
Більше того, процесуальні гарантії прав осіб, які не були залучені до участі у справі як треті особи, передбачені частиною другою статті 51 ГПК України, відповідно до якої у разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи, обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що незалучення ОСОБА_2 до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не призвело до порушення його процесуальних прав, а тому не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
Відтак, судова колегія вважає, що місцевий господарський суд з достатньою повнотою дослідив усі обставини справи, надав належну оцінку представленим доказам, висновки суду не суперечать матеріалам справи, обставини, які мають значення по справі, судом установлені вірно. Порушень норм матеріального та процесуального права не установлено.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Отже, судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення, а скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

6.Висновки за результатами апеляційного розгляду. 
Таким чином, у апеляційній скарзі ОСОБА_2 не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість рішення суду першої інстанції.
Виходячи з положень статті 11 ГПК України, апеляційний суд виходить з того, що як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін. 
Відтак, застосовуючи наведену практику Європейського суду, апеляційний суд вважає що, враховуючи зміст статті 269 ГПК України, надавши оцінку основним доводам апеляційної скарги, а також не встановивши у рішенні суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права в сукупності з відсутніми порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, прийшла до висновку про відсутність таких доводів, які б були оцінені як переконливі і достатні для скасування рішення суду першої інстанції. 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду приходить до висновку, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення, передбачених ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду – без змін. 
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК.
Керуючись ст.ст.269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Рівненської області від 14.01.26 р., у справі №918/1103/25 - залишити без задоволення, рішення Господарського суду Рівненської області - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції в порядку ст.284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк та в порядку встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №918/1103/25 повернути Господарському суду Рівненської області.

Повна постанова складена "16" червня 2026 р.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л. 

Суддя   Василишин А.Р. 

Суддя   Бучинська Г.Б.