Справа № 128/2688/25
Провадження № 22-ц/801/1098/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шевчук Л. П.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року	Справа № 128/2688/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),
суддів: Голоти Л.О., Рибчинського В.П.,
позивач: АТ «Кредобанк»
відповідач: ОСОБА_1 
розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу АТ «Кредобанк» на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23.02.2026 року у справі за позовом АТ «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
Встановив
14.07.2025 року АТ «Кредобанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором споживчого кредитування . Вказало, що 01.10.2021 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 , шляхом заповнення ОСОБА_1 анкети – заяви №CL-336451, у електронному вигляді було укладено кредитний договір №CL-336451.Згідно вказаного договору АТ «Кредобанк» зобов`язувалося надати ОСОБА_1 кредит на споживчі потреби у розмірі 31 895,78 грн на строк 60 місяців (до 30.09.2026 року), а ОСОБА_1 зобов`язувалася повертати кредит згідно Графіку ,повернувши його в повному обсязі до 30.09.2026 року та сплачувати відсотки у розмірі 65% річних. АТ «Кредобанк» свої зобов`язання виконало в повному обсязі, надало ОСОБА_1 кредитні кошти на споживчі цілі у розмірі 31 895,78 грн строком на 60 місяців (до 30.09.2026 року).  ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконувала, платежі згідно Графіку не здійснювала , у зв`язку з чим у неї станом на 18.04.2025 року утворилася заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 89 878,47 грн, з яких 29 410,91 грн - заборгованість за тілом кредиту, 60 467,56 грн заборгованість за відсотками.
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 належним чином умови договору виконувала не належним чином , в результаті чого їй 14.03.2025 року їй направлена вимога про досудове врегулювання, просило достроково стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість у вказаній сумі.
Рішенням Вінницького районного суду від 23.02.2026 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційні скарзі АТ «Кредобанк» просило зазначене рішення скасувати через порушення норм матеріального та процесуального права ,а у справі ухвалити нове рішення , яким позовні вимоги до ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі. Вказало, що суд дійшов неправильних висновків про неналежне повідомлення ОСОБА_2 про досудову вимогу дострокового повернення нею заборгованості, так як остання надсилалася на адресу ОСОБА_1 , що зазначена у кредитному договорі і таке повідомлення є належним. Оскільки ОСОБА_1 після такої досудової вимоги заборгованість не сплатила, то АТ «Кредобанк» має право звернутися до суду про дострокове стягнення заборгованості ОСОБА_1 .
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Колегія суддів перевіривши матеріали справи та рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин ,на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд першої інстанції встановив, що 01.10.2021 ОСОБА_1 звернулася до АТ «Кредобанк» з анкетою-заявою фізичної особи на отримання готівкового кредиту №CL-336451,вказавши у ній адресу місця реєстрації - по АДРЕСА_1 (а.с. 17).
01.10.2021 АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 підписали кредитний договір №CL-336451, за умовами якого відповідачці надано кредит на споживчі цілі у сумі 31895,78 грн., строком на 60 місяців, терміном до 30.09.2026. У договорі сторони також погодили розмір відсотків та порядок їх нарахування (а.с. 9-14) і Графік платежів, що є Додатком №1 до кредитного договору (а.с. 15-16). .
В цей же день ОСОБА_1 підписала паспорт споживчого кредиту (а.с. 18-19).
Отримання відповідачкою ОСОБА_1 коштів в сумі 31895,78 грн. за кредитним договором підтверджується копією меморіального ордеру №56939274 від 01.10.2021 (а.с. 24).
Відповідно до розрахунку заборгованості ,заборгованість відповідачки за кредитним договором №CL-336451 від 01.10.2021 станом на 18.04.2025 складає 89878,47 грн., з яких: 29410,91 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 60467,56 грн. – заборгованість за відсотками (а.с. 23). 
З виписки за особовим рахунком ОСОБА_1 за період з 01.10.2021 по 18.04.2025 вбачається несвоєчасність сплати нею заборгованості за кредитом та не в повному обсязі. (а.с. 25-30).
13.03.2025 АТ «Кредобанк» направив ОСОБА_1 на вказану нею у кредитному договорі адресу досудову вимогу про виконання нею договірних зобов`язань, в якій вимагав протягом 30 днів з дня отримання вимоги усунути порушення вимог договору та погасити прострочену заборгованість в розмірі 67517,45 грн. У випадку невиконання вимоги у визначений строк вимагав дострокового повернення кредиту у повній непогашеній сумі 87334,26 грн. та сплати нарахованих і несплачених відсотків за користування кредитом (а.с. 31-34).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що спірні правовідносини виникли з договору споживчого кредитування №CL-336451, а тому до них підлягають застосуванню норми ЗУ «Про споживче кредитування», що встановлюють обов`язковий досудовий порядок на дострокове повернення кредиту. Хоча АТ «Кредобанк», направив відповідачці вимогу про усунення порушень та дострокове повернення кредитної заборгованості, однак доказів отримання такої вимоги ОСОБА_1 матеріали справи не містять. Умовами кредитного договору та положеннями ч. 4 ст. 16 ЗУ «Про споживче кредитування» передбачено, що право банку вимагати дострокового повернення кредиту виникає лише після отримання позичальником відповідної письмової вимоги та невиконання її у встановлений строк. За відсутності доказів вручення ОСОБА_1 такої вимоги у неї не виник обов`язок щодо дострокового повернення заборгованості, а тому підстави для задоволення позовних вимог АТ «Кредобанк» про дострокове стягнення заборгованості ,відсутні.
Колегія суддів вважає, що суд вірно встановив обставини справи, оцінивши докази відповідно до ст.89 ЦПК, правильно визначив спірні правовідносини і застосував до них норми права і дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Оскільки рішення суду оспорюється лише в частині фактів виникнення у банку права вимоги дострокового повернення кредиту ОСОБА_1 та права АТ «Кредобанк» на звернення з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, встановлені судом інші обставини справи - щодо укладення кредитного договору ,отримання відповідачкою коштів , апеляційним судом не переглядаються.
Відповідно до ч.4 ст.16 ЗУ «Про споживче кредитування» у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц виснувала, що порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами.
У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд дійшов неправильних висновків щодо неналежного повідомлення ОСОБА_2 про досудову вимогу щодо дострокового повернення нею заборгованості, оскільки така досудова вимога надсилалася на адресу ОСОБА_1 , яка зазначена у кредитному договорі, тому таке повідомлення потрібно вважати належним не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.
Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження виконання обов`язку щодо повідомлення ОСОБА_1 про дострокове повернення кредитної заборгованості позивачем були надані лише копія досудової вимоги, опис вкладення до поштового відправлення, список згрупованих поштових відправлень та квитанція про направлення кореспонденції(а.с.31-34). Разом із тим зазначені документи підтверджують виключно факт направлення поштової кореспонденції, однак не підтверджують факту її вручення безпосередньо ОСОБА_1 чи факту ознайомлення останньої зі змістом відповідної вимоги. Матеріали справи не містять рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, інформації про вручення адресату, відомостей про отримання відповідачкою поштового відправлення, а також доказів повернення кореспонденції із відміткою про відмову у її отриманні чи закінчення строку зберігання. Таким чином, АТ «Кредобанк» не доведено достатніми та допустимими доказами той факт, що ОСОБА_1 отримала вимогу банку про дострокове повернення кредиту та була належним чином повідомлена про необхідність усунення порушень у визначений законом строк.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 16 ЗУ «Про споживче кредитування» право кредитодавця вимагати дострокового повернення кредиту пов`язується саме з моментом одержання споживачем відповідного повідомлення. Законодавець прямо визначив, що споживач зобов`язаний виконати вимогу кредитодавця протягом 30 календарних днів саме з дня одержання повідомлення про таку вимогу. Отже, факт отримання відповідної вимоги є юридично значимою обставиною, з настанням якої закон пов`язує виникнення у позичальника обов`язку щодо дострокового повернення кредиту. При цьому умовами кредитного договору, зокрема п. п. 6.9, 6.10, також передбачено, що банк набуває право вимагати дострокового повернення кредиту лише після отримання позичальником письмового повідомлення про усунення порушень та неусунення таких порушень у встановлений строк. Тобто , як положення закону, так і умови укладеного сторонами договору №CL-336451 від 01.10.2021 рокупрямо пов`язують виникнення у банку права на дострокове стягнення заборгованості саме з фактом отримання боржником відповідного повідомлення. Водночас, матеріали справи не містять погоджених сторонами умов кредитного договору, за якими сам факт направлення вимоги на адресу позичальника вважався б належним повідомленням незалежно від факту її вручення. Так само відсутні будь-які положення договору, які б покладали на позичальника ризик неотримання відповідної кореспонденції або прирівнювали факт відправлення вимоги до факту її отримання. За таких обставин сам по собі факт направлення АТ «Кредобанк» досудової вимоги на зазначену ОСОБА_1 у кредитному договорі адресу , про що вказано у позові , без підтвердження банком дати її одержання останньою , не може свідчити про належне виконання кредитодавцем вимог ч. 4 ст. 16 ЗУ «Про споживче кредитування» та умов кредитного договору. Відтак, достовірними і достатніми доказами банк не довів виникнення у ОСОБА_1 обов`язку щодо дострокового повернення всієї суми кредитної заборгованості, а у банку – право на стягнення її у судовому порядку .Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову .
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду відповідає дійсним обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права , останнє підлягає залишенню без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Враховуючи, що апеляційна скарга АТ «Кредобанк» задоволенню не підлягає, судові витрати в суді апеляційної інстанції необхідно залишити за апелянтом АТ «Кредобанк».
Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382-384, ЦПК України, суд,
Постановив: 
Апеляційну скаргу АТ «Кредобанк» залишити без задоволення.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23.02.2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач С. Г. Копаничук 

судді: Л.О. Голота

В.П. Рибчинський