ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
2 червня 2026 року
м. Київ
справа № 301/2756/24
провадження № 51 - 4943 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового
засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Іршавського районного суду Закарпатської області від 26 серпня 2025 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12024078100000169 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком суду ОСОБА_6 засуджено за ч.1 ст.125 КК до покарання у виді громадських робіт на строк двісті годин. Вирішено цивільний позов.

Згідно з вироком суду ОСОБА_6 19 липня 2024 року приблизно о 22:50, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на території подвір`я Імстичівського ЗЗЗО І-ІІІ ступенів (вул. Центральна, 26 в с. Імстичово Хустського району Закарпатської області) на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, що виникли в ході словесної суперечки з неповнолітнім потерпілим ОСОБА_7 , умисно з метою спричинення тілесних ушкоджень, ліктем своєї правої руки наніс неповнолітньому потерпілому в область грудної клітини тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , а вирок суду-без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
В касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвали виправдувальний вирок. Вказує, що в обвинувальному акті щодо нього відсутній чіткий опис ударів та наслідків (тілесних ушкоджень), що є істотним порушенням вимог ст. 291 КПК та свідчить про недоведеність його вини, у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку. Місцевий суд, визнаючи його винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, у вироку не зазначив формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення. Вказує, що в порушення вимог ст. 42 КПК судом першої інстанції йому належним чином не було роз`яснено суті обвинувачення, а місцевий суд, фактично вийшов за межі обвинувачення, оскільки за відсутності в обвинувальному акті даних про його дії, умисел та їх причинно-наслідковий зв`язок із зазначенням наслідків, всупереч вимогам КПК, вдавшись до самостійного об`єму обвинувачення незаконно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 125 КК. Вказує, що наявними в матеріалах кримінального провадження доказами не доведено його умислу на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень. Зазначає, що місцевим судом в повній мірі не оцінено показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 щодо обставин справи, які підтверджують не показання потерпілого, а його ( ОСОБА_6 ) показання, і ніяк не узгоджуються із версією обвинувачення. Вказує, що судом першої інстанції у вироку не зазначено та взагалі не надано оцінки щодо наявності розірваної футболки, яка є речовим доказом. Вказані порушення залишились поза увагою суду апеляційної інстанції, який не проаналізував всіх доводів скарги сторони захисту та залишивши апеляційну скаргу без задоволення, не зазначив підстав, з яких визнав її необґрунтованою. 
В запереченнях на касаційну скаргу представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 -адвокат ОСОБА_11 просить залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій-без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги засудженого.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК та на які є посилання в касаційній скарзі засудженої, не є відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
Відповідно до ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались зазначених вимог закону.
Висновок суду першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, зроблено з додержанням ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу і правильно визнано достатніми та взаємопов`язаними для ухвалення обвинувального вироку.
В судовому засіданні ОСОБА_6 вину у інкримінованому йому кримінальному проступку, передбаченому ч. 1 ст. 125 КК не визнав та пояснив, що 19 липня 2024 року приблизно о 19:00 перебуваючи на території свого будинку почув, що біля школи лунає дуже голосно російська музика. Коли після 22:00 музика продовжувала грати, він взяв велосипед та поїхав до школи, де побачив багато людей, музика грала, він відразу не зрозумів чи то були підлітки чи дорослі. Підійшовши до них зробив зауваження, проте останні на нього не відреагували. Потерпілого він не бив. Той сам, підходячи до нього, перечепився і впав. Він нагнувся, щоб взяти колонку але йому на спину вискочив потерпілий ОСОБА_7 та схопив його спереду за майку, після чого він оступився і вони разом з потерпілим впали на землю. Падаючи, потерпілий вдарив його ногою по обличчю. Він його відштовхнув. І тільки в цей момент, ті хто там знаходився, почали знімати все на телефони. Коли встав, побачив, що пошкоджений одяг. В цей час потерпілий намагався вибити телефон у нього із рук. Вважає, що в даній ситуації він намагався захиститися від дій потерпілого, його не бив, заперечував перебування в стані алкогольного сп`яніння.
Проте, твердження засудженого про непричетність до заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 , не знайшли свого підтвердження в ході дослідження доказів районним судом.
Так, з матеріалів кримінального провадження убачається, що суд першої інстанції ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування всіх обставин кримінального правопорушення та на підтвердження винуватості засудженого обґрунтовано послався на показання неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 , який в присутності законного представника ОСОБА_12 , представника Служби у справах дітей Білківської сільської ради та старшого інспектора підрозділу ювенальної превенції Хустського РУП НП ОСОБА_13 пояснив, що дійсно в липні 2024 року, дату не пам`ятає, приблизно о 21:00 він з друзями знаходився на подвір`ї Імстичівської школі та слухали музику, проте після зауваження директора школи її вимкнули. Через деякий час до них підійшов обвинувачений ОСОБА_6 та почав голосно сваритися за те, що слухали музику (при цьому штовхав присутніх). Коли він ( ОСОБА_7 ) вирішив забрати свою колонку, ОСОБА_6 тричі вдарив його в ліктем груди, від чого він упав, так як відчув слабість. Коли він піднявся та знову підійшов до обвинуваченого, щоб забрати свою колонку, обвинувачений пхнув його на землю. Впавши він пошкодив коліно і лікоть, а обвинувачений присів біля нього і однією рукою стиснув лице, а іншою почав давити за статеві органи. Він лежав на землі приблизно хвилин 10, так як не міг піднятися. Коли піднявся побачив, що пошкоджений телефон, а через певний час довідався також про те, що пошкоджена колонка, так як після цих подій колонкою не користувався. Відразу перетелефонував батькам. Після цих подій, він звертався до психолога з батьками, так як відчував погіршення психологічного стану, виникало безпідставне хвилювання, погано почав спати.
Показання потерпілого не викликають сумнівів у їх достовірності та узгоджуються з показаннями неповнолітніх свідків  ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , які надали аналогічні показання щодо обставин події та підтвердили факт спричинення засудженим ОСОБА_6 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 19 липня 2024 року.
Свідок  ОСОБА_14 пояснив, що працює директором Імстичівської ЗЗОО І-ІІІ ст. Влітку 2024 року в вечірній час, дату та місяць не пам`ятає, він прийшов до школи щоб передати документи колезі. На подвір`ї школи були діти, але музики біля них не було чутно. Коли підходив до будівлі школи, його обігнав ОСОБА_6 , який підійшов до дітей. Вийшовши з документами з будівлі школи побачив, що недалеко від котельні, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , який є учнем Імстичівської школи, на землі, діти в цей час кричали, були схвильовані , в розпачі, тому він відразу викликав поліцію. Бачив, що діти знімали все на телефон, але хто саме не пам`ятає.
В супереч твердженням засудженого, показання вищевказаних свідків є логічними, послідовними, вони узгоджуються між собою та не викликають сумнівів в їх достовірності, а також повністю спростовують версію  ОСОБА_6 про відсутність у нього умислу на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень. 
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що в основу вироку були покладені належні та допустимі докази, а саме дані, які містяться у: 
- протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 19 липня 2024 року; 
- копіях медичної документації, а саме довідці щодо звернення 20 липня 2024 року ОСОБА_7 з тілесними ушкодженнями до приймального відділення КНП «Іршавська міська лікарня»;
- висновку експерта № 102-і від 26 липня 2024 року, згідно до якого, за ступенем тяжкості виявлені у потерпілого ОСОБА_7 тілесні ушкодження слід кваліфікувати, як легкі тілесні ушкодження, що мають незначні скороминучі наслідки тривалістю не більше, як 6 днів;
- висновку психолога від 30 липня 2024 року, згідно якого за результатами проведення допиту неповнолітнього ОСОБА_7 встановлено, що дитина зазнала фізичного насильства чи психологічного насильства зі сторони дорослого чоловіка, що спричинило появи страху в дитини за своє життя та життя батьків, яким чоловік погрожував. У результаті пережитої травмувальної події, у хлопця з`явилися проблеми зі сном. Неповнолітньому ОСОБА_7 рекомендовано консультацію та супровід психолога для покращення психоемоційного стану дитини та повернення відчуття безпеки;
- заявах про долучення відео, наданих неповнолітніми свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_9 ;
- відеозаписах на CD-R дисках та протоколах огляду документів від 25 липня 2024 року;
- висновку Акту медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №175 від 20 липня 2024 року, згідно якого ОСОБА_6 перебуває в стані алкогольного сп`яніння, за результатом обстеження - «Алкофор 307 - 0.27».
Також за клопотання засудженого  ОСОБА_6 місцевим судом було досліджено ряд наданих ним доказів, а саме рапорт ЄО щодо повідомлення на службу 102 про те, що біля Імстичівської школи слухають російську музику, на зауваження не реагують; протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення; повідомлення про початок досудового розслідування; повідомлення заявнику про початок досудового розслідування; пояснення ОСОБА_7 ; протокол допиту неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 ; пояснення ОСОБА_14 ; пояснення ОСОБА_10 ; протокол допиту неповнолітнього свідка ОСОБА_10 ; пояснення ОСОБА_9 ; протокол допиту неповнолітнього свідка ОСОБА_9 ; клопотання ОСОБА_6 ; протокол огляду предмета; повідомлення про розгляд клопотання ОСОБА_6 ; постанову про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_6 ; пояснення ОСОБА_6 ; клопотання ОСОБА_6 від 2 серпня 2024 року; повідомлення про розгляд клопотання від 2 серпня 2024 року з долученими фототаблицями; постанову про відмову в задоволенні клопотання від 26 липня 2024 року; фотографії місця події надані обвинуваченим; копії скріну часу на лінію 102; електронну заяву ОСОБА_6 від 15 серпня 2025 року на адресу МВС України; відповідь Національної поліції України від 18 серпня 2025 року за № 53705/09-2025.
Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості й достовірності, місцевий суд обґрунтовано вирішив, що ці дані в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно  ОСОБА_6 ..
Суд першої інстанції, з`ясувавши передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, встановив факт наявності суспільно небезпечного діяння й обґрунтовано визнав доведеною винуватість  ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК.
При цьому місцевий суд зазначив, що твердження засудженого ОСОБА_6 про те, що він вчинив дані дії захищаючи своє майно, а саме телефон, який тримав в руках, а потерпілий намагався його пошкодити, не підтверджується жодним дослідженим доказом, а посилання обвинуваченого про неналежність доказів, переглянутих під час судового розгляду, протоколів допиту свідків та відеозаписів і того, що дані відеозаписи мають похибки і що було фактично підмінені дані докази, так як не зрозуміло, який перший відеозапис, а який другий, спростовуються показами свідків та дослідженими в судовому засіданні доказами.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, та вважає, що вирок суду відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Судовий розгляд у місцевому суді було проведено відповідно до вимог ст. 337 КПК, тобто в межах висунутого обвинувачення, а діям ОСОБА_6 дано правильну юридичну оцінку. Кваліфікації дій засудженого за ч. 1 ст. 125 КК є правильною.
Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого, відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі засудженого доводам, в тому числі і тим, на які він посилаються при касаційному розгляді, належним чином перевірив викладені в ній доводи про незаконність вироку, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, визнав їх безпідставними, мотивував своє рішення та зазначив підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Зокрема, суд погодився з висновком місцевого суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, зазначивши, що такий висновок є ґрунтовним та повністю підтверджується зібраними та дослідженими доказами, які апеляційний суд вважає належними і допустимими.
При цьому колегія суддів не знайшла підстав для повторного дослідження доказів з тих підстав, що обвинувачений не обґрунтував, чому відповідні докази були досліджені судом першої інстанції неповністю чи з порушеннями, а тому, посилаючись на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 759/5737/17 (провадження № 51-2899км20), обгрунтовано відмовила у задоволенні клопотання ОСОБА_6 .
Щодо доводів засудженого про те, що зміст обвинувачення є неконкретним, то суд апеляційної інстанції, посилаючись на постанову Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 295/12923/19, зауважив, що визначення обсягу та способу викладення фактичних обставин кримінального правопорушення у тексті обвинувального акта належить до повноважень прокурора.
На переконання колегії суддів, наведені в ньому фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою, а відтак, конкретність викладення фактичних обставин у даному провадженні, а отже, і обвинувачення ОСОБА_6 не викликає сумнівів
Апеляційний суд визнав безпідставними доводи засудженого з приводу того, що суд першої інстанції надав невідповідні висновки, викладені у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки, на переконання колегії суддів, на підтвердження встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, місцевий обґрунтовано послався на показання неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а також співставлено, проаналізовано і покладено в основу обвинувального вироку дані, що містяться у досліджений в судовому засіданні письмових документах, які є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності та об`єктивно підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку.
Щодо твердження ОСОБА_6 про те, що суд не вмотивував своє рішення доказами, то колегія суддів зазначила, що воно є хибним, оскільки у оскаржуваному вироку судом надано оцінку всім наданим сторонами доказам.
У судовому засіданні були досліджені заяви про долучення відео з телефонів неповнолітніх свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , а також було переглянуто відеозаписи на CD-R дисках та протоколи огляду документів від 25 липня 2024 року. Дані свідки в суді підтвердили факт надання ними відеозаписів по факту нанесення тілесних ушкоджень неповнолітньому потерпілому ОСОБА_7 , який мав місце 19 липня 2024 року близько 22:50 години, що в свою чергу спростовує доводи засудженого про недопустимість даних доказів.
Щодо посилання ОСОБА_6 на неповноту викладення у вироку показань свідків, то апеляційний суд зауважив, що згідно з КПК, суд не зобов`язаний дослівно викладати показання свідків у вироку, а відображає їх у сутнісній (змістовній) складовій, яка має значення для встановлення істини, тобто, показує, що свідки повідомили про обставини, важливі для справи, їхню достовірність та суперечності. Важливо, щоб у вироку були відображені ключові моменти показань свідків, які підтверджують або спростовують обставини, що підлягають доказуванню (ст. 91 КПК).
Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Посилання засудженого в касаційній скарзі на рішення Верховного Суду є безпідставним, оскільки обставини, установлені у зазначеному ОСОБА_6 кримінальному провадженні, не є релевантними обставинам цього кримінального провадження.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого та мотиви незгоди із оскаржуваними судовими рішеннями, не спростовують правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти висновку, що рішення були постановлені з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.
Під час перегляду кримінального провадження, суд касаційної інстанції не встановив обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК.
Призначене ОСОБА_6 покарання відповідає принципу індивідуалізації покарання, з огляду на вимоги статей 50, 65 КК, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній меті покарання, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, судові рішення слід залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Іршавського районного суду Закарпатської області від 26 серпня 2025 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 -без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3