ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 травня 2026 року
м. Київ
справа № 521/7078/21
провадження № 51-3682 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 
(у режимі відеоконференції),
засудженого ОСОБА_7 
(у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12021162470000291 від 18 березня 2021 року за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 Кримінального кодексу України (далі - КК),
за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_8 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 червня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_7 .
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 345 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Обрано ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, ухятого під варту в залі суду. Строк відбування призначеного покарання ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_7 в строк покарання його попереднє ув`язнення з 18 по 19 березня 2021 року та з 10 грудня 2024 року включно по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 19 березня 2021 року (справа № 521/3851/21), на мобільний телефон «Iphone».
Вирішено питання щодо речових доказів. 
За обставин, установлених у вироку, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він умисно заподіяв працівникові правоохоронного органу середньої тяжкості тілесні ушкодження у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Так, 18 березня 2021 року близько 02:00 під час чергування командира взводу УПП в Одеській області, ОСОБА_9 у складі автомобільного патруля «Океан-201», надійшло повідомлення оператора лінії «102» з приводу порушення режиму тиші, а саме про те, що за адресою: АДРЕСА_1 , особа, яка проживає у вказаній квартирі, голосно слухає музику та заважає всім сусідам відпочивати.
ОСОБА_9 та його напарник ОСОБА_10 , які відповідно до ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» є працівниками правоохоронного органу, надалі підійшли до дверей квартири АДРЕСА_2 за вказаною вище адресою, та зайшли до зазначеного житлового приміщення, двері якого їм відчинив ОСОБА_7 . Перебуваючи в одній з кімнат зазначеної квартири, ОСОБА_9 попросив ОСОБА_7 повідомити йому свої анкетні дані, проте останній відмовився та почав нецензурно висловлюватися стосовно ОСОБА_9 .
Разом з тим, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 помітили у квартирі предмети, схожі на наркотичні засоби, у зв`язку із чим викликали додатковий екіпаж поліції. Приблизно о 02:20 за згаданою вище адресою прибув додатковий екіпаж співробітників поліції у складі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які, зайшовши у квартиру підійшли до ліжка, на якому перебував ОСОБА_7 , при цьому ОСОБА_11 повідомив ОСОБА_7 про необхідність доставити його до відділу поліції № 1 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області для складання протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 182 Кодексу України про адміністративну відповідальність (далі - КупАП), та спробував зняти ковдру, якою був накритий ОСОБА_7 , на що останній почав нецензурно висловлюватися щодо працівників поліції та розмахувати ногами.
Після цього працівниками правоохоронних органів було прийнято рішення про затримання ОСОБА_7 , у ході якого, намагаючись застосувати щодо останнього спеціальний засіб - кайданки, ОСОБА_11 схопив його праву руку, а ОСОБА_12 - ліву, у результаті чого ОСОБА_7 зайняв напівзігнуте положення, і в цей час до нього спереду підійшов ОСОБА_9 , який також намагався застосувати до ОСОБА_7 прийом конвоювання таким чином, що його руки перебували в ділянці паху ОСОБА_7 .
Надалі близько 02:50, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень працівнику правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків, діючи умисно, з метою спричинення фізичного болю працівнику поліції, знаючи про те, що ОСОБА_9 є працівником правоохоронного органу, та свідомо ігноруючи цей факт, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачаючи протиправні наслідки, бажаючи їх настання, з мотивів явної неповаги до охоронюваних законом цінностей життя і здоров`я людини, нормальної роботи правоохоронних органів та їх авторитету вкусив ОСОБА_9 за безіменний палець лівої кисті, унаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритого крайового перелому нігтьової фаланги четвертого пальця лівої кисті зі зміщенням, укушеної рани четвертого пальця лівої кисті, що призвело до травматичної ампутації частини нігтьової фаланги четвертого пальця лівої кисті, які не є небезпечними для життя, спричинили тривалий розлад здоров`я строком понад три тижні (більше ніж 21 день) і належать до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 червня 2025 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено частково.
Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2024 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання змінено.
Призначено ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК, покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено на нього обов`язки, визначені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.
Звільнено засудженого ОСОБА_7 з-під варти. В іншій частині вирок залишено без зміни.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У своїй касаційній скарзі прокурор ОСОБА_8 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, просить ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
На обґрунтування своїх вимог прокурор вказує, що суд апеляційної інстанції: 
- зважаючи на дані про його особу та позицію потерпілого щодо призначення покарання і звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, не дотримався вимог статей 370, 412, 413, 414, ч. 3 ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК);
- не врахувавши положень статей 50, 65, 75 КК, судової практики Верховного Суду та порушуючи кримінальний процесуальний закон, зокрема пункти 10, 13, 15 ст. 7, ст. 23 КПК, не дослідив жодного документа з матеріалів справи, який характеризує особу обвинуваченого, а також наданих захисником обвинуваченого до апеляційної скарги документів, на які апеляційний суд послався при застосуванні ст. 75 КК;
- безпідставно застосував положення ст. 75 КК, не врахував конкретних обставин, підвищеної суспільної небезпечності, наслідків вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, зокрема обізнаність ним того, що потерпілий ОСОБА_9 є працівником правоохоронного органу, розуміючи, що останній може залишитися без частини пальця лівої кисті, ОСОБА_7 умисно заподіяв йому середньої тяжкості тілесні ушкодження;
- залишив поза увагою висновок Верховного Суду про те, що щире каяття не є підставою для звільнення від відбування покарання з іспитовим строком, а лише характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого діяння, тому є безпідставним визнання апеляційним судом щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , і врахування цієї обставини при застосуванні вимог ст. 75 КК;
- не зважив на те, що визнання ОСОБА_7 вини відбулося під тиском зібраних доказів у ході апеляційного перегляду кримінального провадження, оскільки під час досудового розслідування та розгляду судом першої інстанції провадження вини він не визнавав, при цьому за місцем проживання позитивної характеристики ОСОБА_7 від сусідів не надано, документів, які б підтверджували, що ОСОБА_7 проживає разом з матір`ю в АДРЕСА_3 і надає їй допомогу, матеріали кримінального провадження не містять;
- не звернув належної уваги на те, що наявність в ОСОБА_7 матері з інвалідністю 2 групи, а також те, що він є парафіянином храму на честь ікони Божої Матері та донором крові, на думку прокурора, не виправдовують умисних дій обвинуваченого та могли давали суду підстави лише для призначення покарання в межах мінімальної межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 345 КК, але не для застосування ст. 75 КК;
- зробив сумнівний і необґрунтований висновок про відсутність у потерпілого ОСОБА_9 до обвинуваченого жодних претензій, оскільки потерпілий не наполягав на призначенні найбільш суворого покарання ОСОБА_7 , однак вказані обставини взагалі не з`ясовувалися під час розгляду провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, водночас потерпілий у суді першої інстанції просив призначити покарання в межах санкції ч. 2 ст. 345 КК, вважаючи достатнім для виправлення обвинуваченого, а саме призначення покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
- звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, що за встановлених судом обставин, на думку прокурора, суперечить принципам справедливості та співмірності покарання і не забезпечить досягнення його мети та реалізацію приписів статей 50, 65 КК, зокрема виправлення і запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так іншими особами;
- неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК, що призвело до призначення ОСОБА_7 занадто м`якого покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
За таких обставин, не погоджуючись із позицією суду апеляційної інстанції, прокурор стверджує, що ухвала апеляційного суду стосовно  ОСОБА_7 не може вважатися такою, яку постановлено з додержанням вимог статей 370, 419 КПК, а тому на підставі пунктів 1, 2, 3 ч. 1 ст. 438 КПК підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. 
На згадану касаційну скаргу прокурора надійшло заперечення від захисника засудженого  ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 , у якому остання просить залишити без задоволення касаційну скаргу прокурора, а ухвалу суду апеляційної інстанції - без зміни. 
Не погоджуючись зі змістом касаційної скарги, крім іншого, захисник у запереченні зазначила про те, що:
- прокурор не навів у касаційній скарзі доказів порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, не вказав конкретних мотивів того, чому призначене судом апеляційної інстанції ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК, тобто зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням, є недостатнім для його виправлення;
- відповідно до вимог ст. 12 КК вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення належить до нетяжких злочинів і фактично за 4 роки 5 місяців із моменту його вчинення засуджений став на шлях виправлення, а саме: має постійне місце проживання, міцні родинні зв`язки, жодного кримінального правопорушення за цей час не вчинив, і, звільнившись зі слідчого ізолятора в червні 2025 року, 01 вересня цього ж року знайшов роботу та працював у закладі харчування (ФОП ОСОБА_13 ), де зарекомендував себе з позитивної сторони, а 27 вересня 2025 року був офіційно працевлаштований на посаду кухаря, здійснює догляд та надає допомогу своїй матері з інвалідністю 2 групи, є донором крові та постійним парафіянином релігійної громади храму на честь ікони Божої Матері;
- матеріали кримінального провадження не містять будь-яких коментарів чи заяв потерпілого щодо призначеного обвинуваченому покарання;
- ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційного суду визнав вину й щиро розкаявся у вчиненому злочині, протягом судового розгляду з`являвся в судові засідання, не ухилився від суду, хоча мав можливість виїхати за межі України й таким чином уникнути покарання,тому, на її думку, застосування до ОСОБА_7 приписів ст. 75 КК та його звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням є цілком обґрунтованим і справедливим.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу прокурора та просила її задовольнити.
Засуджений ОСОБА_7 і захисник ОСОБА_6 просили залишити без задоволення касаційну скаргу прокурора, а судове рішення - без зміни. 
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, урахувавши доводи захисника, наведені в запереченні, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність наведених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 - 414 КПК.
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_7 та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 345 КК у касаційній скарзі прокурора не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Доводи касаційної скарги сторони обвинувачення щодо невідповідності призначеного судом  ОСОБА_7  покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого Суд, ураховуючи надані матеріали кримінального провадження, не може взяти до уваги як обґрунтовані з огляду на таке.
Як убачається з вироку, місцевий суд, обираючи ОСОБА_7  вид і розмір покарання, урахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно з положеннями ст. 12 КК належить до нетяжких злочинів, особу обвинуваченого, якийраніше не судимий, має місце реєстрації та проживання, на обліку в лікарів нарколога й психіатра не перебуває, а також відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Урахувавши зазначене та положення ст. 65 КК, обставини вчинення кримінального правопорушення, фактично спричинені його наслідки, відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого, місцевий суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_7 неможливе без ізоляції від суспільства на певний строк, оскільки останній, знаючи, що потерпілий є працівником правоохоронного органу, свідомо ігноруючи цей факт, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи протиправні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів явної неповаги до охоронюваних законом цінностей життя і здоров`я людини, нормальної роботи правоохоронних органів та їх авторитету умисно заподіяв потерпілому тілесне ушкодження середньої тяжкості, що свідчить про його свідоме нехтування правилами, установленими в суспільстві, та стійку антисоціальну спрямованість, а тому цей суд вважав необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень призначити покарання в межах санкції ч. 2 ст. 345 КК у виді позбавлення волі. 
Разом з тим суд першої інстанції не знайшов підстав для застосування до обвинуваченого при призначенні покарання статей 69, 75 КК.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи вирок за апеляційними скаргами обвинуваченого та його захисника ОСОБА_6 , поданими з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, погодився з рішенням місцевого суду в частині виду й розміру призначеного ОСОБА_7 покарання, а саме позбавлення волі на строк 3 роки, змінив вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та застосував до обвинуваченого положення ст. 75 КК, звільнивши його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки й покладенням на нього обов`язків, визначених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.
При цьому зі змісту мотивувальної частини оскаржуваної ухвали видно, що суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновком місцевого суду в частині призначеного  ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, а також із посиланням на положення статей 50, 65 КК і правову позицію Верховного Суду, наведену в постанові від 02 листопада 2021 року (справа № 643/13256/17), урахував:
- ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином;
- особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, і зазначив висновок про те, що покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення та виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення; призначення необхідного й достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і в суспільства.
Водночас суд апеляційної інстанції також узяв до увагите, що відповідно до змісту вироку обвинувачений ОСОБА_7 не визнав своєї вини. 
Однак, посилаючись на правовий висновок Верховного Суду в постанові від 23 січня 2024 року (справа № 283/2169/19), згідно з яким щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу; як до внесення відомостей до ЄРДР, так і після, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи в суді, апеляційний суд урахував та зазначив в ухвалі, що під час апеляційного розгляду  ОСОБА_7 повністю визнав вину й розкаявся у вчиненому, у ході судового розгляду з`являвся в судові засідання, не ухилився від суду, тож відповідно до положень, передбачених ст. 66 КК,щире каяття є обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 .
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги прокурора щодо м`якості призначеного покарання, колегія суддів зазначає про таке.
Питання призначення покарання врегульовано розд. ХІ КК.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Разом з тимст. 414 КПК передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість. 
Таким чином, законодавцем визначено, що явно несправедливим через м`якість або суворість покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, може бути саме за видом чи розміром.
Однак прокурор, посилаючись на те, що неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність (положень ст. 75 КК) призвело до призначення ОСОБА_7 занадто м`якого покарання, що, на його думку, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, а звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням суперечить принципам справедливості та співмірності покарання і не забезпечить досягнення його мети та реалізації приписів статей 50, 65 КК, не наводить у касаційній скарзі доводів щодо незаконності висновків судів першої та апеляційної інстанцій у частині призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, а саме за його видом і розміром. Тому доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
Що стосується доводів касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції закону України про кримінальну відповідальність, у тому числі положень ст. 75 КК, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Згідно зі ст. 75 КК (у редакції, яка діяла на момент вчинення  ОСОБА_7 правопорушень), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
До того ж суд апеляційної інстанції, застосовуючи до обвинуваченого положення ст. 75 КК, урахував:
- специфіку й наслідки вчиненого  ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК належить до категорії нетяжких злочинів;
- усі наявні в кримінальному провадженні конкретні обставини, зокрема те, що  ОСОБА_7 є парафіянином храму, донором крові, має на утриманні матір з інвалідністю 2 групи, якій надає допомогу;
- позицію потерпілого, який не має до обвинуваченого жодних претензій і не наполягав на призначенні йому найбільш суворого покарання;
- те, що з дня ухвалення вироку суду першої інстанції, а саме з 10 грудня 2024 року, та на час апеляційного розгляду провадження  ОСОБА_7  утримувався під вартою, що також має виховний вплив на нього. 
При цьому апеляційний суд дійшов висновку, що покарання у виді позбавлення волі з випробуванням буде достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним кримінальних правопорушень і водночас справедливим балансом між його правами й загальнодержавними інтересами.
Доводи касаційної скарги прокурора про те, що апеляційний суд безпідставно визнав щире каяття як обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , і врахував цю обставину при застосуванні вимог ст. 75 КК, є необґрунтованими, оскільки, як убачається зі змісту ухвали суду апеляційної інстанції, таку обставину цей суд урахував саме при призначенні покарання, а не під час вирішення питання про звільнення від його відбування. 
З огляду на наведені вище висновки суду апеляційної інстанції та мотиви суду першої інстанції щодо врахування обставин вчинення кримінального правопорушення стосовно працівника правоохоронного органу, з якими погодився апеляційний суд, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи в касаційній скарзі прокурора про:
- безпідставне застосування положень ст. 75 КК, неврахування конкретних обставин, підвищеної суспільної небезпечності й наслідків вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, зокрема того, що останній будучи обізнаний, що ОСОБА_9 є працівником правоохоронного органу, розуміючи, що потерпілий може залишитися без частини пальця лівої кисті, умисно заподіяв йому середньої тяжкості тілесні ушкодження;
- те, що визнання ОСОБА_7 вини відбулося під тиском зібраних доказів у ході апеляційного перегляду кримінального провадження, оскільки під час досудового розслідування та розгляду судом першої інстанції провадження в повному обсязі, тобто протягом більше ніж 3 роки, своєї вини він не визнавав;
- те, що, на його думку, наявність в ОСОБА_7 матері з інвалідністю 2 групи, а також те, що він є парафіянином храму в честь ікони Божої Матері та донором крові не виправдовує його умисних дій; такі дані про особу обвинуваченого могли давали суду підстави лише для призначення покарання в межах мінімальної межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 345 КК, але не для застосування ст. 75 КК.
Посилання в касаційній скарзі прокурора на неврахування апеляційним судом судової практики Верховного Суду, норм кримінального закону та вимог ст. 23 КПК, а також на недослідження жодного документа, який характеризує особу обвинуваченого, зокрема й тих, що надані захисником обвинуваченого до апеляційної скарги, на які апеляційний суд послався при застосуванні ст. 75 КК, колегія суддів не враховує з таких підстав. 
Відповідно до положень частин 1, 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
З матеріалів кримінального провадження видно, що документи, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 , були додані захисником ОСОБА_6 до апеляційної скарги (т. 2, а. п. 234 - 253). 
Згідно з частинами 1 та 2 ст. 402 КПК особи, зазначені у ст. 393 цього Кодексу, мають право подати до суду апеляційної інстанції заперечення на апеляційну скаргу на вирок чи ухвалу суду першої інстанції в письмовій формі протягом встановленого судом апеляційної інстанції строку. У запереченні на апеляційну скаргу, крім обґрунтування щодо змісту і вимог апеляційної скарги, зазначається, у разі необхідності - клопотання особи, яка подає заперечення на апеляційну скаргу.
Крім того, як вважає Суд, зі змісту оскаржуваної ухвали видно, що суд апеляційної інстанції, посилаючись на ч. 1 ст. 404 КПК та ураховуючи положення п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК, чітко зазначив в ухвалі про з`ясування позиції учасників судового розгляду, надання аналізу доводам апеляційної скарги сторони захисту (які були сформульовані в тому числі з урахуванням даних, що містилися в доданих документах), та вказав на дослідження матеріалів судового провадження, навівши при цьому мотиви, з яких виходив при постановленні ухвали і положення закону, яким керувався,  доводи прокурора в цій частині не спростовують висновків суду апеляційної інстанції. 
Тобто суд апеляційної інстанції дослідив і надав оцінку документам, які надані стороною захисту разом з апеляційною скаргою, а прокурор, отримавши матеріали апеляційної скарги разом із згаданими документами, не був позбавлений можливості ознайомитися з матеріалами та висловити свою позицію щодо них, як у поданому запереченні так і під час розгляду провадження в порядку апеляційної процедури. 
До того ж колегія суддів зазначає, що в матеріалах кримінального провадження містяться, надані стороною захисту на підтвердження обставин документи, які під час їх дослідження разом з матеріалами судового провадження суд апеляційної інстанції врахував при застосуванні до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК, а саме: копію пенсійного посвідчення ОСОБА_14 , яка має інвалідність 2 групи; письмові пояснення свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 від 25 грудня 2024 року щодо позитивної характеристики ОСОБА_7 , який проживає разом з матір`ю в АДРЕСА_3 та надає їй допомогу; копії довідок про реєстрацію місця проживання, релігійної громади храму на честь ікони Божої Матері, облікової картки донора (т. 1, а. п. 181,182, 239, 248, 249, 250-252).
У зв`язку з наведеним доводи прокурора в касаційній скарзі в цій частині Суд вважає необґрунтованими. 
З огляду на вказане вище, твердження в скарзі прокурора про те, що в ОСОБА_7 є мати з інвалідністю 2 групи, що він є парафіянином храму на честь ікони Божої Матері та донором крові, не перешкодили йому вчинити кримінальне правопорушення стосовно працівника правоохоронного органу та не виправдовують умисних дій обвинуваченого, на думку колегії суддів, у цілому не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції в частині звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Що стосується доводів прокурора в частині необґрунтованості висновку суду апеляційної інстанції про відсутність у ОСОБА_9 до обвинуваченого жодних претензій, що потерпілий не наполягав на призначенні ОСОБА_7 найбільш суворого покарання, а також про те, що позиція потерпілого не з`ясовувалася під час розгляду провадження у судах першої та апеляційної інстанцій, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
Як випливає з матеріалів кримінального провадження, зокрема журналу судового засідання від 22 вересня 2021 року, під час судового розгляду місцевим судом, потерпілий ОСОБА_9 просив суд призначити ОСОБА_7 покарання згідно із чинним законодавством (т. 1, а. п. 21). Будь-яких заяв або клопотань від потерпілого щодо призначення обвинуваченому більш суворого покарання чи його незгоди з видом і розміром покарання матеріали кримінального провадження не містять.
З огляду на зазначене доводи прокурора в касаційній скарзі про неврахування апеляційним судом позиції потерпілого в суді першої інстанції стосовно призначення обвинуваченому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 345 КК, яке він вважав достатнім для його виправлення, а саме у виді позбавлення волі на строк 3 роки, та щодо нез`ясування думки потерпілого в цій частині в суді першої інстанції, на думку Суду, є неспроможними, оскільки не підтверджуються матеріалами провадження, зокрема журналом судового засідання від 22 вересня 2021 року, та в цілому не спростовують висновків суду апеляційної інстанції в частині призначеного обвинуваченому покарання.
Твердження прокурора про нез`ясування думки потерпілого в суді апеляційної інстанції стосовно призначення обвинуваченому покарання Суд не бере до уваги з підстав того, що потерпілий не був присутній під час розгляду провадження в порядку апеляційної процедури у зв`язку з перебуванням на військовій службі, про що також не заперечує в касаційній скарзі сторона обвинувачення. 
Крім того, зі змісту журналу судового засідання від 16 червня 2025 року вбачається, що учасники судового провадження та прокурор ОСОБА_8 не заявляли заперечень щодо можливості продовження розгляду справи в апеляційному суді без участі потерпілого ОСОБА_9 (т. 2, а. п. 20 - 21).
Колегія суддів звертає увагу також на те, що позиція потерпілого не є визначальною при призначенні судом покарання і не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.
Верховний Суд неодноразово підкреслював, що позитивна посткримінальна поведінка особи є важливим елементом оцінки її здатності до виправлення.
На переконання колегії суддів, обставини, враховані апеляційним судом, підтверджують соціальну стабільність  ОСОБА_7 та доводять відсутність ризику повторної злочинності.
Отже, з огляду на встановлені конкретні обставини провадження, яким надано апеляційним судом належну оцінку, позитивну характеристику та доведені обставини соціальної закріпленості  ОСОБА_7 , застосування до нього ст. 75 КК в цілому є обґрунтованим. 
При цьому, на думку Суду, прокурор у своїй касаційній скарзі не навів переконливих обґрунтувань щодо неможливості виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання у виді позбавлення волі, які б спростували висновок суду апеляційної інстанції про те, що призначене покарання з випробуванням буде достатнім для виправлення засудженого й запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень. 
Фактично доводи касаційної скарги сторони обвинувачення зводяться до незгоди з дискреційним рішенням суду, що саме собою не є підставою для його скасування. 
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі прокурора відсутнє достатнє обґрунтування неможливості застосування ст. 75 КК до засудженого, Суд вважає, що його звільнення від відбування покарання не свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Крім зазначеного вище, колегія суддів враховує надмірну тривалість розгляду кримінального провадження щодо нетяжкого злочину, що може впливати на строки притягнення особи до кримінальної відповідальності. 
Суд не вбачає підстав вважати, що постановлена судом апеляційної інстанції ухвала є незаконною з огляду на вимоги ст. 370, ч. 3 ст. 419 КПК, а касаційна скарга прокурора не містить переконливих доводів, які б дозволили Верховному Суду поставити під сумнів законність й обґрунтованість цього судового рішення.
Оскільки касаційна скарга прокурора не містить конкретного обґрунтування невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, а тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне й обґрунтоване рішення, не встановлено, касаційну скаргу прокурора необхідно залишити без задоволення, аоскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу  прокурора ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 червня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_7  - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3