П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/24169/25	
Головуючий в 1 інстанції: Бабенко Д.А.
Дата і місце ухвалення: 16 лютого 2026 року, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі №420/24169/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, –

В С Т А Н О В И В:
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168; 
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у розмірі 271552,85 грн., що відповідає сумі щомісячної винагороди в розмірі 30000 грн. за період з січня 2024 року по квітень 2025 року включно, яка не була сплачена без належного обґрунтування; 
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у розмірі 100000 грн. на місяць пропорційно за періоди безпосередньої участі у бойових діях відповідно до Постанови №168; 
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у розмірі 70000 грн. за кожні 30 днів перебування на лінії бойового зіткнення.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року адміністративний позов задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди за виконання бойових (спеціальних) завдань за березень 2025 року, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду за виконання бойових (спеціальних) завдань за березень 2025 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 у розмірі 63 870,96 грн. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України подав апеляційну скаргу, в якій апелянт посилався на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт, зокрема, зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що наказ про виплату позивачу додаткової винагороди за березень 2025 року було видано лише 21 квітня 2025 року, тобто після застосування до позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. 
На думку апелянта, відповідно до підпункту 4 пункту 16 Особливостей виплати додаткової винагороди та пункту 4 глави 5 розділу V Інструкції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 №558, військовослужбовцям, до яких застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, виплата грошового забезпечення та додаткової винагороди припиняється з дня взяття під варту, а тому відповідач діяв у межах та спосіб, визначених чинним законодавством. 
З огляду на наведене апелянт просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 у період з січня 2024 року по квітень 2025 року проходив військову службу за контрактом у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України.
Матеріалами справи підтверджується, що протягом 2024– 2025 років позивач виконував бойові (спеціальні) завдання, що підтверджується витягами з рапортів, бойових розпоряджень та журналів бойових дій прикордонної комендатури швидкого реагування ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Так, відповідно до витягу з бойового розпорядження заступника начальника загону – коменданта прикордонної комендатури швидкого реагування від 10 лютого 2025 року №02.27/526/25Вн-гриф, позивача було залучено до виконання бойових завдань у районі м. Суджа Курської області російської федерації. Крім того, згідно з витягом із бойового розпорядження командира батальйонно-тактичної групи « ІНФОРМАЦІЯ_6 » від 28 березня 2025 року №1224/332 (гриф) позивача було залучено до виконання бойових завдань у районі населеного пункту Садки Сумської області.
Із витягів із журналів бойових дій убачається, що упродовж березня 2025 року позивач виконував бойові (спеціальні) завдання, зокрема здійснював бойове чергування, виконував завдання з військового спостереження, охорони та оборони місць зосередження сил і засобів, а також завдання з ведення розвідки, відбиття збройного нападу та недопущення прориву противника на території Курської області російської федерації та Сумської області України.
Судом першої інстанції також установлено, що за період з січня 2024 року по лютий 2025 року відповідачем додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, було нараховано та виплачено позивачу у належному розмірі. Зазначені обставини сторонами не заперечувалися. Представник позивача підтвердив відсутність спору щодо виплати додаткової винагороди за вказаний період, а також щодо її нарахування та виплати за участь у бойових діях з 10 по 28 лютого 2025 року.
Водночас судом першої інстанції встановлено, що відповідно до здійсненого відповідачем розрахунку за березень 2025 року позивачу підлягала нарахуванню додаткова винагорода у загальному розмірі 63 870,96 грн, з яких 15 483,87 грн – виходячи із розміру додаткової винагороди 30 000 грн, та 48 387,09 грн – виходячи із розміру додаткової винагороди 100 000 грн. Разом з тим, згідно з архівною відомістю про нарахування грошового забезпечення за період з січня по квітень 2025 року, у березні 2025 року позивачу було нараховано додаткову винагороду у розмірах 67 857,14 грн та 30 933,18 грн, а виплату грошового забезпечення здійснено відповідно до платіжних інструкцій від 14 березня 2025 року №152 та від 22 березня 2025 року №126.
Таким чином, предметом розгляду у цій справі є виключно правомірність дій відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, за березень 2025 року, що і стало підставою для звернення позивача до суду з цим адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті та частково задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що припинення виплати грошового забезпечення та додаткової винагороди військовослужбовцю у зв`язку із застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою здійснюється лише за час фактичного перебування під вартою. Оскільки до позивача такий запобіжний захід було застосовано лише 16 квітня 2025 року, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для невиплати йому додаткової винагороди за виконання бойових (спеціальних) завдань за березень 2025 року, у зв`язку з чим визнав протиправною бездіяльність відповідача в цій частині та зобов`язав останнього нарахувати і виплатити позивачу додаткову винагороду у розмірі 63 870,96 грн.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України, чи є вони обґрунтованими, тобто прийнятими з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення (вчинення дії), а також чи відповідають іншим критеріям, визначеним зазначеною нормою.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме на такого суб`єкта покладається обов`язок доведення правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності.
Спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу реалізації позивачем права на отримання додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», та регулюються Конституцією України, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зазначеною постановою Кабінету Міністрів України, Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України та деяким іншим особам, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року №558, а також Особливостями виплати додаткової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України.
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів, а порядок виплати грошового забезпечення визначається Кабінетом Міністрів України та іншими нормативно-правовими актами.
З метою соціального захисту військовослужбовців під час дії воєнного стану Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28 лютого 2022 року №168.
Пунктом 1 зазначеної Постанови (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що військовослужбовцям виплачується додаткова винагорода у розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим із них, які безпосередньо беруть участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах здійснення таких заходів, її розмір збільшується до 100000 гривень пропорційно часу такої участі.
На виконання зазначеної постанови Адміністрацією Державної прикордонної служби України затверджено Особливості виплати додаткової винагороди, якими визначено умови, порядок її нарахування та випадки, коли така винагорода не виплачується.
Відповідно до підпункту 4 пункту 16 Особливостей додаткова винагорода не виплачується військовослужбовцям, які перебувають під домашнім арештом або тримаються під вартою у зв`язку із застосуванням до них запобіжних заходів кримінального провадження, саме за час перебування під домашнім арештом або під вартою.
Аналогічне правило закріплено у пункті 4 глави 5 розділу V Інструкції №558, згідно з яким виплата грошового забезпечення припиняється з дня фактичного направлення військовослужбовця під домашній арешт або взяття під варту.
Системний аналіз наведених норм свідчить, що законодавець пов`язує припинення виплати грошового забезпечення та додаткової винагороди не з фактом внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, повідомленням особі про підозру, відкриттям кримінального провадження або датою видання наказу про виплату відповідного виду грошового забезпечення, а виключно з фактичним перебуванням військовослужбовця під домашнім арештом чи під вартою.
Водночас наведені нормативно-правові акти не містять положень, які б передбачали припинення чи скасування права військовослужбовця на отримання додаткової винагороди за період, який передував застосуванню до нього відповідного запобіжного заходу.
Колегія суддів виходить із того, що законодавець пов`язує право військовослужбовця на отримання додаткової винагороди з фактичним виконанням ним бойових (спеціальних) завдань за умови підтвердження такого виконання відповідними бойовими наказами, бойовими розпорядженнями, журналами бойових дій, рапортами командирів та іншими документами, передбаченими законодавством.
Наказ командира про виплату додаткової винагороди не породжує такого права, а є організаційно-розпорядчим актом, спрямованим на реалізацію права, яке вже виникло внаслідок виконання військовослужбовцем відповідних бойових (спеціальних) завдань.
Наведене тлумачення норм права не суперечить правовим підходам, висловленим Верховним Судом під час розгляду спорів щодо застосування Постанови Кабінету Міністрів України №168.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідач не заперечував факту виконання позивачем бойових (спеціальних) завдань у березні 2025 року. Більше того, саме відповідачем було здійснено розрахунок належної позивачу додаткової винагороди за цей період у загальному розмірі 63 870,96 грн, чим фактично підтверджено наявність правових підстав для її нарахування.
При цьому внесення 15 квітня 2025 року відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, застосування до позивача ухвалою слідчого судді від 16 квітня 2025 року запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також подальші процесуальні рішення у кримінальному провадженні відбулися вже після закінчення березня 2025 року, тобто після виникнення у позивача права на отримання спірної додаткової винагороди.
Крім того, колегія суддів враховує положення статті 62 Конституції України, відповідно до яких особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено у законному порядку та встановлено обвинувальним вироком суду. Застосування до особи заходів забезпечення кримінального провадження саме по собі не може свідчити про втрату нею майнових прав, які виникли до застосування таких заходів, якщо інше прямо не передбачено законом.
Отже, посилання апелянта на те, що наказ про виплату додаткової винагороди №276-ОС видано лише 21 квітня 2025 року, тобто після застосування до позивача запобіжного заходу, не може бути підставою для відмови у виплаті додаткової винагороди за березень 2025 року, оскільки наведені обставини не змінюють моменту виникнення права позивача на таку виплату.
Інше тлумачення наведених норм фактично означало б поширення правових наслідків обставин, які виникли після завершення спірного періоду, на вже набуте позивачем право на отримання додаткової винагороди, що не узгоджується з принципом правової визначеності як складовою принципу верховенства права.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, всупереч вимогам частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, не довів правомірності невиплати позивачу додаткової винагороди за березень 2025 року та не надав належних і допустимих доказів існування передбачених законом підстав для відмови у її нарахуванні та виплаті.
Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених належними та допустимими доказами, дослідженими судом, з наданням оцінки всім доводам учасників справи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку зібраним доказам та правильно застосував норми матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а зводяться до власного тлумачення апелянтом норм матеріального права та незгоди з наданою судом оцінкою встановлених обставин справи, що саме по собі не свідчить про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, передбачених статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України.
За таких обставин апеляційна скарга ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України задоволенню не підлягає, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року підлягає залишенню без змін.
Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.
Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі №420/24169/25 - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук