Придніпровський районний суд м.Черкаси    
Справа № 711/5349/26
Провадження № 2/711/3086/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді Скляренко В.М.
при секретарі Півень С.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», в особі представника – адвоката Усенка М.І., який діє на підставі ордеру серії ВС №1381377 від 02.07.2025р., звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути із ОСОБА_1 на його (позивача) користь заборгованість за Договором про надання фінансового кредиту №25289-10/2024 від 15.10.2024р. в загальній сумі 51 300 грн. та судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2 662,40 грн. та витрат на правничу допомогу в розмірі 8 000 грн. 
В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 15.10.2024р. між ТОВ «Стар Файненс Груп» та відповідачкою був укладений кредитний договір №25289-10/2024 в електронній формі, на підставі якого відповідачка отримала кредит в розмірі 19 000 грн. Внаслідок порушення відповідачкою умов повернення кредитних коштів в неї утворилась заборгованість в розмірі 48 450 грн. 27.01.2025р. між позивачем та ТОВ «Стар Файненс Груп» було укладено договір факторингу, на підставі якого право вимоги до відповідачки перейшло до позивача. Новим кредитором відповідачці нараховані проценти на загальну суму 2 850 грн., в зв`язку з чим заборгованість відповідачки на дату закінчення строку кредитування складає 51 300грн. Оскільки відповідачка не виконує свого зобов`язання з повернення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути із відповідачки заборгованість в загальній сумі 51 300 грн., а також судовий збір по справі та витрати на правничу допомогу.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.05.2026р. відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 
05.06.2026р. відповідачкою подано відзив на позовну заяву із змісту якого вбачається, що остання позовні вимоги не визнає в частині нарахування відсотків, штрафу та витрат на правничу допомогу. Вважає їх незаконними, штучно завищеними та такими, що підлягають скасуванню (зменшенню). Так, посилаючись на Закон України «Про споживче кредитування» відповідачка вважає, що розмір нарахованих відсотків за користування споживчим кредитом не може перевищувати розміру тіла самого кредиту, а відтак нарахування позивачем відсотків у розмірі 22 800 грн. при тому що тіло кредиту становить 19 000 грн., на її думку є незаконним. Крім того, посилаючись на положення Закону України №3498-ІХ, відповідачка вважає незаконним нарахування штрафу за несвоєчасне повернення кредитних коштів. Щодо витрат позивача на правничу допомогу, то відповідачка вважає їх значно завищеними та такими що порушують принципи співмірності та розумності, з огляду на те, що адвокатом виконувалась шаблонна робота по складанню позовної заяви. Враховуючи викладене просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків, що перевищують розмір тіла кредиту (19 000грн.) та повністю відмовити в задоволені стягнення з неї штрафу за несвоєчасне повернення кредитних коштів та витрат на правничу допомогу. 
Разом з тим, представником позивача – Усенком М.І., в позовній заяві викладене клопотання про розгляд справи у відсутність представника позивача, на підставі наявних у справі доказів. 
Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась. Однак суд враховує, що в п. 2 прохальної частини відзиву на позовну заяву, остання просила проводити розгляд даної справи без її участі за наявними матеріалами справи та з урахуванням її позиції, викладеної у поданому відзиві від 05.06.2026р.
Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
15.10.2024р. між ТОВ «Стар Файненс Груп» (кредитор) та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений в електронній формі Договір про надання фінансового кредиту №25289-10/2024 (далі – Договір кредиту), який підписаний відповідачкою електронним підписом, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора W2576 /а.с. 21-26, 27-28/. Вказана обставина не заперечується відповідачкою. 
Згідно умов вищевказаного договору позичальнику надається кредит в сумі 19 000 грн. строком на 120 днів, тобто до 11.02.2025р., на умовах його повернення зі сплатою відсотків в розмірі 1,00% в день на залишок заборгованості, що є платою за користування кредитом. Процентна ставка є фіксованою. Денна процентна ставка складає (19 304 / 19 000) / 120 * 100% = 0,85% та застосовується у межах строку кредитування, вказаного в п. 1.2 цього договору. Кредит надається Клієнту в безготівковій формі у національній валюті, включаючи використання реквізитів платіжної картки №5355-28хх-хххх-9644 протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту /п.п. 1.1, 1.2, 1.4, 1.4.1, 1.6 договору/.
Разом з тим, умовами договору передбачено, що у випадку прострочення Клієнтом сплати платежів відповідно до термінів, встановлених в Графіку платежів, Товариство нараховує неустойку у вигляді штрафу в розмірі 100% від суми простроченої заборгованості – на наступний день після терміну сплати, встановленого в Графіку платежу, за відповідний розрахунковий (платіжний) період, та до дати погашення заборгованості, з урахуванням обмежень, встановленим чинним законодавством України (п. 5.3 договору).
Відповідно до п. 7.1 договору, Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронними підписами Сторін та діє протягом строку, вказаного в п. 1.2 цього Договору. 
Разом з тим, умовами вищевказаного Договору визначено, що підписанням цього Договору Клієнт підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту Товариства, розміщених на веб-сайті Товариства. Клієнт підтверджує, що до укладення цього Договору отримав від Товариства інформацію, зазначену в законодавстві про фінансові послуги та діяльність фінансових компаній та інформацію, яка вимагається відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» /п.п. 7.6, 7.7 договору/. 
Відповідно до п. 2.1 вищевказаного договору, перед укладенням цього Договору Товариство здійснило ідентифікацію та верифікацію Клієнта з урахуванням вимог, визначених нормативно-правовими актами Національного Банку України з питань здійснення установами фінансового моніторингу, одним із наступних способів: отримання через Систему BankІD НБУ ідентифікаційних даних; отримання ідентифікаційних даних та фінансового номера телефону з бюро кредитних історій (за умови, що джерелом таких даних є банк) та коректного введення особою, верифікація якого здійснюється, otp-пароля, надісланого установою та такий фінансовий номер телефону, та фото фіксації особи із використанням методу розпізнавання реальності особи з власним ідентифікаційним документом, а саме сторінки/сторони, що містить фото власника, з подальшим накладенням КЕП уповноваженим працівником установи та кваліфікованої електронної позначки часу та отриманий електронний документ, що містить фото. 
Як вбачається із листа-повідомлення ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 17.02.2026р. за вих. №3426_260217120131, останнє на підставі договору на переказ коштів №ФК-П-2022/2-3 від 22.02.2022р., укладеного між ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та ТОВ «Стар Файненс Груп», перерахувало 15.10.2024р. на банківську картку відповідачки № НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 19 000 грн. (а.с. 29-зв.бік). Зазначене також підтверджується інформацією наданою АТ «ПУМБ» на виконання ухвали суду про витребування доказів. Крім того, у поданому відзиві на позовну заяву, відповідачкою не оспорюється факт укладання кредитного договору та отримання кредитних коштів в розмірі 19 000 грн.
Згідно розрахунку заборгованості за договором №25289-10/2024 від 15.10.2024р., складеного ТОВ «Стар Файненс Груп», відповідачкою не здійснювалось жодних платежів на погашення кредиту, а тому в зв`язку з невиконанням боргових зобов`язань, станом на 27.01.2025р. розмір її заборгованості складав 48 450 грн., з яких: 19 000 грн. – заборгованість за сумою (тілом) кредиту; 19 950 грн. – заборгованість за процентами; 9 500 грн. – заборгованість за штрафами. Нарахування процентів здійснювалося за процентною ставкою 1% в день на залишок заборгованості за кредитом, що відповідає умовам укладеного договору (п. 1.4 договору) та Закону України «Про споживче кредитування» /а.с. 30-31/. 
27.01.2025р. між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ТОВ «ФК «Кредит Капітал» був укладений Договір факторингу №27012025 (далі – Договір факторингу) згідно умов якого ТОВ «Стар Файненс Груп» відступило ТОВ «ФК «Кредит Капітал» право грошової вимоги, яке належало ТОВ «Стар Файненс Груп», до Боржників за кредитними договорами (портфель заборгованості), що зазначені в Реєстрі Боржників до договору факторингу, /а.с. 32-36/.
Відповідно до акту приймання-передачі Реєстру боржників до Договору факторингу №27012025 від 27.01.2025р., Клієнт (ТОВ «Стар Файненс Груп») передав, а Фактор (ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») прийняв Реєстр боржників Клієнта від 27.01.2025р., кількість відступлених прав вимоги – 3 809, загальна сума заборгованості – 43 885 124 грн. /а.с. 37 зв.б./.
Відповідно до витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу №27012025 від 27.01.2025р. позивач – ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набув права кредитора і за Договором про надання фінансового кредиту №25289-10/2024 від 15.10.2024р., укладеним із ОСОБА_1 /а.с. 37/.
На момент складання акту приймання-передачі Реєстру боржників від 27.01.2025р. до Договору факторингу №19062025 від 27.01.2025р. загальний розмір заборгованості відповідачки за Договором про надання фінансового кредиту №25289-10/2024 від 15.10.2024р. складав 48 450грн., з яких: 19 000 грн. – заборгованість за сумою (тілом) кредиту; 19 950 грн. – заборгованість за процентами; 9 500 грн. – заборгованість за штрафами /а.с. 37/.
Після відступлення права вимоги, новим Кредитором – ТОВ «Кредит-Капітал», було нараховано проценти за користування кредитними коштами за період з 28.01.2025р. по 11.02.2025р. включно (тобто в межах дії договору) на залишок заборгованості за кредитом – 19000 грн., за процентною ставкою 1%, що становить 190 грн. в день, - на загальну суму 2850грн. /а.с. 38-зв.бік/.
Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідачки ОСОБА_1 за Договором про надання фінансового кредиту №25289-10/2024 від 15.10.2024р. станом на 11.02.2025р. складав 51 300 грн., з яких: 19 000 грн. – заборгованість за сумою (тілом) кредиту; 22800 грн. – загальна заборгованість за процентами, нарахованими первісним Кредитором та новим Кредитором; 9 500 – заборгованість за штрафами /а.с. 38-зв.бік/.
Оскільки до теперішнього часу відповідачкою не виконане грошове зобов`язання за Договором про надання фінансового кредиту №25289-10/2024 від 15.10.2024р., то позивач звернувся до суду з даним позовом.
Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами глави 71, 73 Цивільного кодексу України (далі – ЦК).
Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.
За правилами ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною третьою статті 203 ЦК визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
За змістом ч. 1 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК).
Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Пунктом 1 ч. 5 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до абзацу 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК).
Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За матеріалами справи судом встановлено, що між ТОВ «Стар Файненс Груп» та відповідачкою був укладений договір про надання фінансового кредиту №25289-10/2024 від 15.10.2024р., який підписаний відповідачкою з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. На підставі такого договору відповідачкою 15.10.2024р. були отримані кредитні кошти в розмірі 19 000 грн., які вона зобов`язувалася повернути зі сплатою процентів за кожен день користування кредитом, але в порушення умов договору не зробила цього. 
Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтями 12, 13, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В позовній заяві позивач просив стягнути із відповідачки тіло кредиту – 19 000 грн., проценти за користування кредитом – 22 800 грн., штраф – 9 500 грн. 
Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Кредит Капітал» станом на 11.02.2025р., розмір заборгованості відповідачки за договором про надання фінансового кредиту №25289-10/2024 від 15.10.2024р. складає 51 300 грн., що складається з наступних сум: заборгованість за тілом кредиту – 19 000 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 15.10.2024р. по 11.02.2025р. (120 днів, тобто в межах строку дії договору) за денною процентною ставкою 1%, що складає – 22 800 грн. /а.с. 30-31, 38-зв.бік/. 
Зазначений розрахунок розміру заборгованості відповідає умовам Договору №25289-10/2024 від 15.10.2024р., оскільки здійснений у відповідності до положень, передбачених п.п. 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.4.2, 1.5, 1.6, 3.1 Договору про надання кредиту, а також відповідає Графіку платежів. 
Стосовно доводів відповідачки щодо невідповідності розміру нарахованих процентів засадам добросовісності та розумності, оскільки їх розмір є занадто високим та перевищує суму наданого кредиту, то суд зауважує наступне. 
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (п. 3, 6 ст. 3 ЦК).
Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК зміст принципу свободи договору передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Тлумачення як статті 3 ЦК загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК, свідчить, що принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки (постанова Верховного Суду від 10.09.2018р. у справі № 920/739/17).
Верховний Суд у постанові від 08.05.2018р. у справі № 910/1873/17 вказав, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Питання щодо розміру процентної ставки за договорами споживчого кредитування врегульовані положеннями Закону №1734. З набуттям чинності таким законом, положення Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить 
Положеннями ч. 5 ст. 8, п. 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1734 (зі змінами в редакції згідно із Законом №3498-IX від 22.11.2023р., що набули чинності з 24.12.2023р.) було передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки за договором про споживчий кредит з 20.08.2024. не може перевищувати 1%. 
Статтею 21 Закону №1734 передбачені особливості відповідальності споживача за договором про споживчий кредит, якими передбачено обмеження обсягу відповідальності споживача перед кредитором в частині платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит. Натомість будь-яких обмежень щодо співрозмірності процентів за користування кредитом із сумою кредиту в Законі не передбачено.
Окрім того, за обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що укладаючи Договір №25289-10/2024 від 15.10.2024р. відповідачка погодила умови кредитування в тій частині, що стандартна процентна ставка складає 1%, що відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування». Відповідні умови викладені в тексті Договору та Графіку платежів. Відповідно до такого Графіку платежів відповідачка погодила зобов`язання зі сплати відсотків за весь період строку дії Договору кредиту (з 15.10.2024р. по 11.02.2025р.). На виконання своїх зобов`язань відповідачка не здійснила жодного платежу, в зв`язку з чим її заборгованість за процентами, нарахованими за період з 15.10.2024р. по 11.02.2025р., тобто за 120 днів користування кредитом, складає 22 800 грн. 
За таких обставин, необґрунтованими є доводи відповідачки щодо невідповідності засадам розумності та добросовісності розміру нарахованих їй до сплати за 120 днів користування кредитними коштами (в межах строку дії договору) процентів в загальному розмірі 22 800 грн., оскільки погоджуючись на сплату відповідних процентів при укладенні договору, а на теперішній час стверджуючи, що сума таких процентів є завищеною, відповідачка поводиться суперечливо, а отже така позиція не відповідає засадам добросовісності.
Отже, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачкою було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Договорі про надання фінансового кредиту №25289-10/2024 від 15.10.2024р. і вона користувалась такими кредитними коштами, однак допустила порушення своїх зобов`язань в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого за нею обліковується заборгованість за вказаним вище договором про надання фінансового кредиту №25289-10/2024 від 15.10.2024р. в загальному розмірі 51 300 грн., з яких: 19 000 грн. – заборгованість за сумою (тілом) кредиту; 22 800 грн. – заборгованість за процентами; 9 500 грн. – заборгованість за штрафами. 
За таких підстав, враховуючи, що в порушення умов Кредитного договору відповідачка фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку та у строки, передбачені договором, не повернула і після відступлення права грошової вимоги не здійснювала жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки попереднього кредитора, чим порушила права кредитора, то позовні вимоги про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитом (тіло кредиту) в розмірі 19 000 грн. та заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 22 800 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення на загальну суму 41 800 грн. 
Що стосується позовних вимог позивача в частині стягнення із відповідачки штрафу (неустойки) в розмірі 9 500 грн., то слід зазначити наступне. 
Умовами кредитного договору №25289-10/2024 від 15.10.2024р. погоджено, що у випадку прострочення Клієнтом сплати платежів відповідно до термінів, встановлених в Графіку платежів, Товариство нараховує неустойку у вигляді штрафу в розмірі 100% від суми простроченої заборгованості – на наступний день після терміну сплати, встановленого в Графіку платежу, за відповідний розрахунковий (платіжний) період, та до дати погашення заборгованості, з урахуванням обмежень, встановленим чинним законодавством України (п. 5.3 договору).
Відповідно до частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202, затвердженим Верховною Радою України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. У подальшому, строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався, який діє і на даний час.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-IX) доповнено, серед іншого, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 18.
Зокрема, наразі вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Також, вказаним пунктом установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1) у періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, договір про споживчий кредит, тобто договори, відповідно до яких позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем); 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання(невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022р. за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Тобто в період існування особливих правових наслідків – протягом дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, до позичальника застосовуються особливі наслідки звільнення від сплати неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) кредитних зобов`язань.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 910/10901/23, який відповідно до положень частини 4 статті 263 ЦПК України, судом застосовується під час ухвалення судового рішення у подібній справі.
Слід зазначити, що Законом №3498-IX від 22.11.2023р. року змінено обов`язок кредитодавця щодо списання неустойки в залежності від дати укладення договору про споживчий кредит та на підставі змін, за договорами укладеними з 24.01.2024р., кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань. 
Разом з тим, пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у зв`язку з прийняттям Закону №3498-IX від 22.11.2023р., змін не зазнав. Обов`язок кредитодавця списати неустойку у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування і надалі не залежить від дати укладення кредитного договору.
Питання пріоритетності норм ЦК України Велика Палата Верховного Суду детально обґрунтувала у справі №334/3161/17 (п. 14-19 постанови від 22 червня 2021 року) та зазначила наступне: 
«У Рішенні Конституційного Суду України від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012 вказано: «Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп). Виходячи з наведеного Конституційний Суд України вважає, що невідповідність окремих положень спеціального закону положенням Кодексу не може бути усунена шляхом застосування правила, за яким з прийняттям нового нормативно-правового акту автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним у часі раніше. Оскільки Кодекс є основним актом цивільного законодавства, то будь-які зміни у регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого абзацом третім частини другої статті 4 Кодексу».
Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відповідні зміни до ЦК України подані не були, то з огляду на положення статті 4 ЦК України та позицію Конституційного Суду України застосування колізійного принципу lex posterior derogat priori (лат. «пізніший закон скасовує попередній») у цій ситуації неможливе.
Отже, зазначення у ЦК України про необхідність прийняття інших законів відповідно до цього Кодексу є достатньою підставою вважати, що норма ЦК України превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акту, який має юридичну силу закону України.
Спеціальні норми закону можуть містити уточнюючі положення, проте не можуть прямо суперечити положенням ЦК України».
Таким чином, до неустойки за кредитним договором, датою укладення якого є 15.10.2024р., застосуванню підлягає пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до якої відповідачка звільняється від обов`язку сплати на користь позивача неустойки (штрафу) за прострочення виконання зобов`язань. 
Оскільки неустойка за невиконання грошового зобов`язання в розмірі 9 500 грн. нарахована відповідачці в період дії в Україні воєнного стану, тобто в період коли відповідачка є звільненою від сплати такої неустойки, підстав для її стягнення із відповідачки на користь позивача немає. 
За таких підстав позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення на суму 41 800 грн. 
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються із судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в розмірі 2662,40 грн. /а.с. 15/ та витрат на правничу допомогу в розмірі 8 000 грн. /а.с. 41зв.б.-42зв.б./. 
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги підлягають до задоволення часткового, то на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України до стягнення із відповідачки на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 2 169,32 грн. (пропорційно до задоволених позовних вимог із розрахунку: 2 662,40 грн. /сума плаченого судового збору/ х 81,48% /відсоток на який задоволено позовні вимоги/ = 2 169,32грн.).
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються відповідача.
З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу суду надано: договір про надання правової допомоги №0107 від 01.07.2025р., укладений між Адвокатським об`єднанням «Апологет» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», предметом якого є надання клієнту правничої (правової) допомоги, а також надано додаток до договору надання правової допомоги від 01.07.2025р. (акт наданих послуг правової (правничої) допомоги №512 від 11.05.2026 року), детальний опис наданих послуг до акту наданих послуг правової (правничої) допомоги №512 від 11.05.2026 року за договором про надання правової (правничої) допомоги №0107 від 01.07.2025р. /а.с. 41зв.б.-42зв.б./.
Згідно детального опису наданих послуг до акту наданих послуг правової (правничої) допомоги №512 від 11.05.2026 року за договором про надання правової (правничої) допомоги №0107 від 01.07.2025р. визначено перелік послуг, що входять до складу правової допомоги, а саме: усна консультація Клієнта щодо перспектив та порядку стягнення заборгованості за кредитним договором – 30 хв.; ознайомлення із матеріалами кредитної справи – 2 год.; погодження правової позиції Клієнта у справі – 30 хв.; складення позовної заяви з урахуванням правових позицій Клієнта 3 год. 30 хв.; подання заяви до суду від імені Клієнта. Всього 6 год. 30хв. /а.с. 42зв.б/. 
Сума наданих послуг та загальний розмір винагороди визначено у розмірі 8 000 грн. /а.с. 42/. 
Згідно п. 6 додатку розмір гонорару виконавця підлягає сплаті замовником виконавцю протягом одного року з моменту підписання Акту. 
Позивачем заявлено вимогу про компенсацію йому за рахунок відповідачки витрат з оплати правової (правничої) допомоги адвоката в сумі 8 000 грн. 
Надаючи оцінку вимогам позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного.
Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Як уже зазначалося, загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Проте, у частині третій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною другою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин четвертої, п`ятої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.
Також у постановах Верховного Суду від 07.11.2019р. у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020р. у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц).
Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009р., справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015р.). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014р., за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002р., за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналіз змісту наданих стороною позивача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката за вчинення наступних процесуальних дій: 
- усна консультація Клієнта щодо перспектив та порядку стягнення заборгованості за кредитним договором – 30 хвилин;
- ознайомлення з матеріалами кредитної справи – 2 години;
- погодження правової позиції Клієнта у справі – 30 хвилин;
- складення позовної заяви з урахуванням правової позиції Клієнта – 3 години 30 хвилин;
- подання заяви до суду від імені Клієнта – 1 шт.
В той же час суд бере до уваги, що спірні правовідносини ґрунтуються на правочині, вчиненому у письмовій формі та стосуються надання споживчого кредиту. За своєю сутністю спірні правовідносини не є складними, а судова практика по такій категорії справ є усталеною і однотипною. 
Надання правової допомоги обумовлено консультуванням та складанням процесуальних документів, що здійснювалось Адвокатським об`єднанням «Аполегет» на підставі договору про надання правової допомоги №0107 від 01.07.2025р. із строком його дії тривалістю три роки (п. 1.4). До того ж укладання такого договору здійснювалось для комплексного супроводу судових справ зі стягнення заборгованості за кредитними договорами, право вимоги щодо якої належить клієнту (п. 1.3). Враховуючи, що основним видом діяльності ТОВ «Кредит Капітал» є надання інших фінансових послуг та інші види кредитування, що передбачає надання публічних послуг зі споживчого кредитування, то слід виснувати, що претензійно-позовна робота з боржниками позивача має однотипний характер.
За таких обставин, беручи до уваги зміст позовних вимог, складність справи, сутність спірних правовідносин, обсяг виконаних представником позивача робіт (підготовка справи до розгляду в суді, яка обмежується виключно складанням позовної заяви з додатками та клопотання про витребування доказів), докази на підтвердження понесених витрат, а також часткове задоволення позову, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо компенсації витрат позивача на правову допомогу в межах суми 4 000 грн., оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність, об`єм справи, ціну позову, передумови виникнення спору між сторонами, а також результат розгляду справи судом та зміст і значення остаточного рішення суду для сторін.
Таким чином, загальна сума судових витрат, які слід відшкодувати позивачу за рахунок відповідача складає 6 169,32 грн. (2 169,32 грн. + 4 000 грн.).
На підставі вищевикладеного і керуючись ст.ст. 7, 9, 11-13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280, 282 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути із  ОСОБА_1  ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (код ЄДРПОРУ 35234236, місцезнаходження за адресою: м. Львів, вул. Смаль-Стоцького,1, корпус 28, IBAN: НОМЕР_3 в АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК») заборгованість за Договором про надання фінансового кредиту №25289-10/2024 від 15.10.2024р. в загальній сумі 41 800 грн., судовий збір в розмірі 2 169,32 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 4 000 грн., а всього 47 969,32 грн. 
Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення суду складений 25.06.2026 року.

Головуючий : В.М. Скляренко