Справа № 466/2145/26
Провадження № 2/466/2239/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(заочне)

«15» червня 2026 року Шевченківський районний суд м.Львова у складі:
головуючої – судді Луців-Шумської Н.Л.
учасники справи
секретар Гураш М.В.
представник третьої особи Львівської міської ради Лондар А.С.. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог – ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ), Львівська міська рада (79008, м.Львів, площа Ринок, 1, ЄДРПОУ 04055896) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
в с т а н о в и в :
17.03.2026 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Львівська міська рада, про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_2 . 
Позов обґрунтовує тим, що вона, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є матір`ю відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Син зареєстрований разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 . Виконавчим комітетом Червоноармійської райради народних депутатів 14.11.1983р. було видано ордер №611на жиле приміщення, відповідно до якого квартира АДРЕСА_2 , була надана ОСОБА_7 . До складу сім`ї наймача, відповідно до ордеру, були включені: ОСОБА_7 – основний наймач, ОСОБА_1 – дружина, ОСОБА_3 – дочка, ОСОБА_8 – дочка, ОСОБА_9 – дочка, ОСОБА_10 – дочка, ОСОБА_11 – син. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , є її чоловіком. ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_7 помер. В спірній квартирі фактично залишились проживати члени його сім`ї: ОСОБА_1 – дружина, ОСОБА_3 – дочка, ОСОБА_4 – дочка, ОСОБА_5 – внучка, ОСОБА_6 – внучка. ОСОБА_2 хоча і залишається зареєстрованим у вказаній квартирі, проте фактично у ній не проживає протягом тривалого часу. Відповідач добровільно вибув з квартири майже понад 18 років тому та відтоді за місцем реєстрації не проживає, особистих речей у квартирі немає, у витратах на утримання житла участі не бере, комунальні платежі не сплачує, житлом не цікавиться та ним не користується. Будь яких перешкод у проживанні відповідача з її боку або інших мешканців квартири ніколи не створювалось. Факт непроживання відповідача у квартирі підтверджується актом №1 від 06.03.2026. Вона планує у встановленому законом порядку здійснити приватизацію вказаної вище квартири. Однак реєстрація відповідача у квартирі створює перешкоди для реалізації цього права. На підставі викладеного просить суд позовні вимоги задовольнити.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 19.03.2026 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.
Ухвалою від 14.05.2026 закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду.
В судове засідання позивачка не з`явилась, надіслала на адресу суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі. 
Відповідач в підготовче та судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У встановлений строк відзиву на позов не подав.
Представник третьої особи Львівської міської ради Лондар А.С. в судовому засіданні вирішення спору залишила на розсуд суду.
Треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в судове засідання не з`явились, причину неявки не повідомили.
Враховуючи наведене, суд, зі згоди позивачки вирішує справу на підставі наявних у справі доказів відповідно до ст.280 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
У ст. 12 ЦПК України, зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорюванням. Кожна особа маж право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно ордеру №611 на жиле приміщення від 14.11.1983 року, виданого на підставі рішення виконкому Червоноармійської районної Ради народних депутатів від 13.09.1983, вказана квартира АДРЕСА_2 була надана ОСОБА_7 на сім`ю з семи осіб (а.с.11).
Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки форми №2, виданої ОСББ «Тополя» ще в травні 2020 року за №35, в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровано 7 осіб: ОСОБА_7 – мешканець, ОСОБА_1 – дружина, ОСОБА_3 – дочка, ОСОБА_2 – син, ОСОБА_4 – дочка, ОСОБА_5 – внучка, ОСОБА_6 – внучка. (а.с.12)
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_8 , виданого 09.12.2024 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_9 , про що зроблено відповідний актовий запис № 7193 (а.с.18).
Відповідно до копії технічного паспорту, квартира АДРЕСА_2 складається з чотирьох житлових кімнат. Загальна площа квартири становить 76,20кв.м, житлова площа 52,30кв.м (а.с.13 - 15).
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_9 батьками відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (а.с.20).
На підтвердження факту непроживання відповідача у спірній квартирі позивачкою подано акт № 1, складений ОСББ «Тополя-45» 06.03.2026 року. Згідно цього акту ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , майже 18 років не проживає разом з мамою за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.16).
Однак суд не може визнати зазначений акт належним та достатнім доказом непроживання відповідача у спірній квартирі, оскільки він складений з порушенням вимог щодо оформлення такого документа та не містить відомостей, які б дозволяли достовірно встановити обставини, зазначені в ньому.
Акт не відповідає жодним вимогам до такого документу. В акті відсутні відомості про те що за комісія ОСББ «Тополя-45» його складала, хто входив до складу такої комісії. Вказано лише прізвище ОСОБА_12 .
Водночас у тексті акту записано, що наведені у ньому обставини підтверджують сусіди ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . 
Ці ж сусіди і підписали цей акт як члени комісії. Таким чином, ОСОБА_14 фігурує в акті як одноосібний член комісії, і водночас як сусід, що підтверджує встановлені комісією обставини.
Крім цього єдиного акту ОСББ «Тополя-45», жодних доказів непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин впродовж тривалого часу позивачем не подлано.
Відповідач є сином наймача квартири та був вселений до спірного житла як член сім`ї наймача, а тому набув самостійного права користування житловим приміщенням.
Право на житло є одним із конституційних прав людини, як визначено у ст.47 Конституції України.
Відповідно до п.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Згідно із ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Стаття 71 ЖК України установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Так, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів.
Саме на позивача закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад строки встановлені статтею 71 ЖК Української РСР у жилому приміщенні без поважних причин.
У постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 466/11778/21 зазначено, що для визнання особи такою, що втратила право користування, позивач має довести факт вибуття на постійне місце проживання та відсутність поважних причин для збереження права на житло».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі 344/19735/19 (провадження № 61-13123св21) зазначено, що «Верховний Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності такої особи у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки.
Вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.
Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13 (провадження № 61-23089св19)).
Крім цього, згідно постанови Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №645/5557/16-ц акт, складений сусідами, щодо непроживання відповідачів у спірній квартирі не свідчить про наявність підстав для задоволення позову. Крім того, саме по собі непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Причини непроживання відповідача у квартирі з цього акта встановити неможливо.
Відтак, сам факт непроживання відповідача у вказаній квартирі без з`ясування причин не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
Враховуючи те, що право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, оскільки позбавлення особи права на житло, у тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, повинно мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання, наявність яких позивачем за обставин даної справи не доведено.
Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом не знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а тому не підлягають до задоволення.
Згідно статті 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, то сплачені позивачкою при подачі позову судові витрати відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 9, 58, 61, 63, 64, 71, 72, 107, 150, 156 ЖК України, ст. ст. 4, 13, 76–81, 89, 258, 259, 268, 273, 280,282 ,354, 355 ЦПК України, –
У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Львівська міська рада про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням – відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
  Суддя	  	 Н.  Л.  Луців-Шумська