ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 496/6032/23
провадження № 61-8833св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мандич Леонід Леонідович, на заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 червня 2024 року у складі судді Шевчук Ю. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 05 червня 2025 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Сегеди С. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 04 вересня 2011 року вони з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 листопада 2019 року (справа № 459/9115/19) було розірвано.
На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 28 листопада 2011 року Органом приватизації державного житлового фонду виконкому Випасненської сільської ради, відповідачці та ОСОБА_3 на праві власності належить 1/2 частка житлового будинку, загальною площею 70,5 км. м, житловою площею 45,7 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , тобто по 1/4 частці кожному.
06 лютого 2012 року Комунальним підприємством «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації») було зареєстровано право власності ОСОБА_2 на 1/4 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 
Посилаючись на те, що ОСОБА_2 набула у власність в порядку приватизації державного житлового фонду 1/4 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , під час перебування у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_1 просив суд у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити у його власність 1/8 частку житлового будинку, загальною площею 70,5 кв. м, житловою площею 45,7 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судових рішень
Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 26 червня 2024 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 05 червня 2025 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що відповідачка набула у власність 1/4 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», а отже, така частка не є об`єктом спільної сумісної власності та не підлягає поділу між колишнім подружжям. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У липні 2025 року  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мандич Л. Л., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 червня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 червня 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 1311/832/12-ц, від 15 лютого 2023 року у справі № 201/6987/20 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що 1/4 частка житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , є особистою власністю відповідачки, оскільки набута нею у порядку приватизації державного житлового фонду.
Суди не звернули уваги на те, що житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя у період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно.
Відповідачка отримала свідоцтво про право власності на спірну частку житлового будинку 28 листопада 2011 року та 06 лютого 2012 року зареєструвала своє право власності, тобто у період, коли житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя.
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 11 липня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мандич Л. Л., на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 червня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 червня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2026 року (після усунення недоліків) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мандич Л. Л., на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 червня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 червня 2025 року з підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано з Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області матеріали справи № 495/6032/23; надано учасникам справи строк для подання відзиву. 
У вересні 2026 року матеріали справи № 495/6032/23 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що з 04 вересня 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 листопада 2019 року (справа № 459/9115/19) було розірвано.
На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 28 листопада 2011 року Органом приватизації державного житлового фонду виконкому Випасненської сільської ради, відповідачці та ОСОБА_3 на праві власності належить 1/2 частка житлового будинку, загальною площею 70,5 км. м, житловою площею 45,7 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , тобто по 1/4 частці кожному.
06 лютого 2012 року КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» було зареєстровано право власності ОСОБА_2 на 1/4 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд
Згідно із частиною четвертою статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. 
Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до частини першої статті 60 CK України майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.
У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно зі змістом статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що 1/4 частка будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки набута внаслідок приватизації відповідно до порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
У касаційній скарзі позивач посилається на те, що такий висновок судів попередніх інстанцій суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах 
від 20 червня 2018 року у справі № 1311/832/12-ц, від 15 лютого 2023 року у справі № 201/6987/20.
Перевіривши доводи ОСОБА_1 , Верховний Суд виходить з такого. 
Згідно зі статтями першою-третьою Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і та інших) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.
За змістом наведеного, власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації.
Статтею 61 СК України визначено об`єкти спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частин першої-четвертої цієї статті об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі, гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до 
статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, вказану правову норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі, приватизації.
Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину п`яту статті 61 СК України було виключено. Натомість кодекс було доповнено, зокрема пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. 
Отже, з урахуванням наведених змін до СК України, правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії Закону України 
«Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 1311/832/12-ц, від 15 лютого 2023 року у справі № 201/6987/20, на які посилається заявник у касаційній скарзі. 
Суди попередніх інстанцій зазначеного не врахували, установивши, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, відповідачка внаслідок приватизації у порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», 28 листопада 2011 року отримала свідоцтво про право власності на 1/4 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а 06 лютого 2012 року зареєструвала відповідне речове право, тобто, у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року, коли житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про те, що приватизована відповідачкою 1/4 частка вказаного житлового будинку є її особистою приватною власністю. 
Узагальнюючи наведене, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 1311/832/12-ц, від 15 лютого 2023 року у справі № 201/6987/20, знайшли своє підтвердження, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 . 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Оскільки у справі не вимагається збирання та додаткова перевірка чи оцінка доказів, обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, про що обґрунтовано зазначено в касаційній скарзі, оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій.
Зважаючи на те, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову, з ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір, який підлягав сплаті за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, у загальному розмірі 4 079,68 грн.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мандич Леонід Леонідович, задовольнити.
Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 червня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 червня 2025 року скасувати.
Позовні вимоги   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна задовольнити.
У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/8 частку за кожним у житловому будинку, загальною площею 70,5 км. м, житловою площею 45,7 кв. м, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 079 (чотири тисячі сімдесят дев`ять) грн 68 коп на відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Д. Д. Луспеник   	
Судді:	І. Ю. Гулейков   	
	Г. В. Коломієць   	
	Р. А. Лідовець   	
	Ю. В. Черняк