ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/481/26 Справа № 159/8707/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Гапонова А.В., Халаджи О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників, цивільну справу №159/8707/24 за позовом Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, за апеляційною скаргою представника Військової частини НОМЕР_1 — Павлуші Даніеля Івановича на рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 04 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Федоріщева С.С.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач Військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України звернувся до Ковельського міськрайонного суду Волинської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог Військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України посилається на те, що в ході роботи аудиторської групи ІНФОРМАЦІЯ_1 в НОМЕР_2 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) було виявлено незаконне отримання коштів сержантом ОСОБА_1 , якому було виплачена додаткова грошова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України №168, за час відрядження на навчання до військової частини НОМЕР_3 АДРЕСА_1 з 18 липня 2023 року по 25 серпня 2023 року.
З метою реагування на вищезазначене, комісією НОМЕР_2 прикордонного загону було проведено службове розслідування, за результатами якого встановлено, що солдатом ОСОБА_1 було незаконно отримано додаткову грошову винагороду на загальну суму 52838,60 грн. з 18 липня 2023 року по 25 серпня 2023 року, з яких: виплачена винагорода за липень та серпень 2023 року за 31 добу, переплата за липень 2023 року 14 діб склала 13548,36 грн., за серпень 2023 року за 25 діб склала 24193,50 грн., порушення з урахуванням компенсованого податку 18% та нарахованого ЄСВ 22%. 
Відповідач відмовився добровільно повернути вказану суму коштів, які ним безпідставно набуті.
У зв`язку із чим просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошові кошти у розмірі 52838,60 грн., як безпідставно набуті.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 січня 2025 року цивільну справу №159/8707/24 за позовом Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутого грошового забезпечення, виплаченого військовослужбовцю, передано за підсудністю до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська.

25 квітня 2025 року, набув чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних судів» № 4273-IX, відповідно до якого назву Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська змінена на Соборний районний суд міста Дніпра.

Рішенням Соборного районного суду м. Дніпра від 04 червня 2025 року у задоволенні позовних вимог ВЧ НОМЕР_1 ДПС України до ОСОБА_1 — відмовлено. 

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, представник ВЧ НОМЕР_1 ДПС України подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що оскаржене рішення є необґрунтованим, не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, судом першої інстанції було допущено порушень норм матеріального права, належним чином не досліджено всіх обставин справи.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що інформація, зазначена в аудиторському звіті знайшла об`єктивне підтвердження в частині помилкового нарахування відповідачеві додаткової винагороди без врахування часу перебування у службових відрядженнях ( в тому числі відрядженим на навчання).
Під час проведення службового розслідування керівниками відділів, відділень, груп і служб результати аудиторського звіту було доведено до військовослужбовців, яким помилково було нараховану додаткову винагороду та солдат ОСОБА_1 відмовився повертати помилково нараховану додаткову винагороду, про що свідчить пояснення підполковника ОСОБА_2 . 
Грошові кошти набуті відповідачем недобросовісно, тому у відповідача виник обов`язок щодо повернення позивачу безпідставно набутого грошового забезпечення на загальну суму 52838,60 грн. 
У зв`язку з чим просив суд рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 04 червня 2025 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги НОМЕР_2 прикордонного загону до ОСОБА_1 задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив. 
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , перебуваючи на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України, був відряджений на навчання до вч АДРЕСА_1 з 18 липня 2023 року по 25 серпня 2023 року, та йому виплачена винагорода за липень та серпень 2023 року за 31 добу.
Згідно внутрішнього аудиту, проведеного в подальшому у військовій частині, виплата грошової винагороди солдату ОСОБА_1 відбулася з переплатою: за липень 2023 року - 14 діб переплата склала 13548,36 грн., за серпень 2023 року 25 діб переплата склала 24193,50 грн. Порушення з урахуванням компенсованого податку 18% та нарахованого ЄСВ 22% загалом склало 52838,60 грн.
ОСОБА_1 добровільно відмовився повернути вказану суму.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції послався на те, що додаткова винагорода, передбачена постановою КМУ 2022 року №168 входить до структури заробітної плати, відповідно до п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набута, зокрема, заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Доказів того, що відповідач вчинив будь-які зловживання зі свого боку або подав недостовірні дані під час нарахування та виплати йому позивачем спірної суми грошових коштів, суду не надано. 

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Водночас, статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95 термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Цьому визначенню відповідає й поняття грошового забезпечення, що відповідно до закону виплачується за рахунок держави військовослужбовцям, поліцейським, особам рядового і начальницького складу за проходження державної служби особливого характеру.
Загалом, грошове забезпечення військовослужбовців регулюється цілим комплексом нормативно-правових актів, які враховують складність, інтенсивність та ризикованість військової служби. Воно має на меті забезпечити військовослужбовцям гідний рівень життя та стимулювати закріплення кваліфікованих кадрів у Збройних силах України. 
Тому в цьому питанні застосовуються й інші нормативні акти, зокрема, накази Міністерства оборони України тощо, які визначають порядок та розміри виплат за конкретними видами діяльності, надбавки, доплати, винагороди.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, який визначається в залежності від посади та тарифного розряду; оклад за військовим званням, що залежить від звання та тарифного розряду; щомісячні додаткові види грошового забезпечення, які включають надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер (наприклад, за стаж служби, за виконання особливих завдань).
Крім того, до складу грошового забезпечення входять одноразові додаткові види грошового забезпечення, наприклад, премії, винагороди за особливі заслуги. 
Під час воєнного стану введені додаткові виплати для військових, які перебувають на передовій або беруть участь у бойових діях.
Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» врегульовано питання деяких виплат військовослужбовцям та їх сім`ям під час воєнного стану.
Правова природа такої виплати невід`ємно пов`язана із особливим характером служби, зі здійсненням спеціальних повноважень, які змістовно випливають із статусу військовослужбовця та передбачені законом і мають компенсаційну мету, - часткова відплата за особливості несення служби в умовах війни.

За результатами роботи аудиторської групи ІНФОРМАЦІЯ_1 в НОМЕР_2 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) було виявлено незаконне отримання коштів сержантом ОСОБА_1 , якому було виплачена додаткова грошова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України №168, за час відрядження на навчання до військової частини НОМЕР_3 АДРЕСА_1 з 18 липня 2023 року по 25 серпня 2023 року.
За результатами службове розслідування, проведеного комісією НОМЕР_2 прикордонного загону, встановлено, що солдатом ОСОБА_1 було незаконно отримано додаткову грошову винагороду на загальну суму 52838,60 грн. з 18 липня 2023 року по 25 серпня 2023 року, з яких: виплачена винагорода за липень та серпень 2023 року за 31 добу, переплата за липень 2023 року 14 діб склала 13548,36 грн., за серпень 2023 року за 25 діб склала 24193,50 грн., порушення з урахуванням компенсованого податку 18% та нарахованого ЄСВ 22%. 
Долучено пояснення начальника відділу аналітичного забезпечення та поточного планування, який повідомив, що всіх обставини опрацювання рапортів про нарахування додаткової винагороди за 2023 рік та 2024 рік не пам`ятає, зазначив про те, що частина військовослужбовців добровільно погодилась повернути кошти, водночас солдат ОСОБА_1 відмовився повертати помилково нараховану додаткову винагороду. 

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).
Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).

У постанові Верховного Суду від 29 лютого 2024 року у справі №320/2090/23 зазначено, що зміст внесених Постановою від 07 липня 2022 року №793 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168» змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» в частині визначення розміру додаткової винагороди «до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць» замість «30 000 гривень щомісячно» не свідчить про те, що такі зміни вплинули на розмір додаткової винагороди, адже за загальним правилом заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, тому визначена Урядом «пропорційність» із прив`язкою до місячного періоду фактично передбачає виплату додаткової винагороди в розмірі 30000 гривень на місяць за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця.
За висновком Верховного Суду, додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 входить до структури заробітної плати (грошового забезпечення).
Таким чином, безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат, встановлених п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. 
При цьому, правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суду не надано доказів того, що відповідач вчинив будь-які зловживання зі свого боку або подав недостовірні дані під час нарахування та виплати йому позивачем спірної суми грошових коштів.
Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. 
Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Враховуючи, що виплата відповідачу була проведена добровільно, при цьому фактів недобросовісності з боку відповідача не встановлено, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстави для повернення безпідставно виплаченої додаткової винагороди.

Доводи апеляційної скарги суд відхиляє, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, пов`язані з незгодою з висновками суду першої інстанції і не є підставою для скасування оскарженого судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстави для скасування рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 04 червня 2025 року відсутні.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Військової частини НОМЕР_1 — Павлуші Даніеля Івановича — залишити без задоволення.
Рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 04 червня 2025 року у цивільній справі №159/8707/24 — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2026 року.

Судді: