Справа № 212/10825/25 
2/212/702/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2026 року м. Кривий Ріг  
Покровський районний суд міста Кривого Рогу в складі: Головуючого судді - Власенко М.Д., за участі секретаря судового засідання – Машошиної Ю.О., відповідачів – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Кривого Рогу в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та встановлення порядку користування квартирою,-
В С Т А Н О В И В :
У вересні 2025 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просила зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні позивачем квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення позивача з її донькою ОСОБА_4 до квартири та передачі від неї ключів, визначити порядок користування вказаною квартирою, за яким виділити у користування позивачу та її доньці кімнату площею 12,6 кв.м., відповідачам – кімнату 17,3 кв.м., місця загального користування: кухню, ванну кімнату, вбиральну, коридор, вбудовану шафу, балкон – залишити у спільному користуванні, а також стягнути з відповідачів судовий збір.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 і зареєстрована за вказаною адресою. На даний час позивач є внутрішньо переміщеною особою. У квартирі, окрім позивача, зареєстровані відповідачі – мати ОСОБА_1 та сестра ОСОБА_2 , а також донька позивача – ОСОБА_4 . Квартира знаходиться на п`ятому поверсі дев`ятиповерхового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 29,9 кв.м.: 1 кімната – 17,3 кв.м., 2 кімната – 12,6 кв.м., кухня площею – 8,6 кв.м., ванна кімната – 2,6 кв.м., вбиральня – 1,0 кв.м., вбудована шафа – 0,6 кв.м., коридор – 7,6 кв.м., загальна площа 51,8 кв.м. Починаючи з 2009 року між позивачем та її матір`ю стали виникати постійні конфлікти, остання намагалась завдати їй моральної та фізичної шкоди, у зв`язку з цим позивач та її донька вимушені були постійно викликати наряд поліції. Остання подія відбулась у березні 2023 року, коли мати вигнала їх з донькою з квартири та викинула їх речі з квартири, поміняла замок на вхідні двері. Позивач та її донька звертались до відділення поліції, у зв`язку із цими подіями, проте ОСОБА_1 стала заперечувати про здійснення таких дій відносно них. Відділенням поліції з ОСОБА_1 неодноразово проводились бесіди профілактичного характеру. До цього часу позивач та її донька не можуть вселитися у спірну квартиру, позбавлена можливості проживати у квартирі.
Ухвалою суду від 23 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 
Ухвалою суду від 24 березня 2026 року витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України відомості щодо дат та напрямків (пункти пропуску) перетину державного кордону України громадянкою України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 адреса: АДРЕСА_1 за період з 01 січня 2022 року по теперішній час.
Від відповідачів на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що ні позивача, ні її доньку ОСОБА_4 відповідачі з приміщення квартири за адресою: АДРЕСА_1 не виганяли, позивач сама, за власним бажанням виїхала з квартири, зібравши свої речі. Третя особа ОСОБА_4 добровільно виїхала з квартири у липні 2023 року за межі України, переїхавши до рф, де проживає та працює на теперішній час. Ключі від квартири позивач має у своєму розпорядженні, оскільки після заміни замка на вхідні двері, комплект ключів був переданий позивачу. У зв`язку з тим, що третя особа ОСОБА_4 добровільна виїхала з приміщення квартири, не проживає з ній більше одного року, тому відповідач вимушена звернутися до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та судом було відкрито провадження у цивільній справі № 212/5498/25. Крім того, окрім відповідачів у квартирі зареєстрований та проживає син відповідач ОСОБА_2 – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Приймаючи до уваги, що ОСОБА_4 у приміщенні квартири не проживає тривалий час, фактично в кімнаті площею 12,6 кв.м. буде проживати лише позивачка. Таким чином, ОСОБА_3 обмежує права власників на 4 кв.м., так як у кімнаті площею 17,3 кв.м. буде проживати три особи – відповідачів, а також неповнолітній ОСОБА_5 , тобто кожен буде користуватись лише 5,76 кв.м. житлової площі. Також, у кімнаті площею 12,6 кв.м. ОСОБА_2 зробила ремонт та користується даною кімнатою, проживає там зі стоєю дитиною. Враховуючи викладене, вважають, що позовні вимоги грубо порушують права відповідачів, є надуманими, безпідставними, а тому у їх задоволенні слід відмовити.
Від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій вказано, що позивач та її донька залишили приміщення квартири за адресою: АДРЕСА_1 з вини матері – відповідачки ОСОБА_1 , яка застосовувала у відношенні ним психологічне та фізичне насильство, а речі викинула. Позивач, як власник 1/3 вказаної квартири має право на проживання у ній, на пропозицію продати квартиру та поділити кошти, щоб не проживати разом ОСОБА_1 відмовляється, а купити інше житло позивач не має можливості. Просить не приймати акт про не проживання від 17 вересня 2025 року, оскільки особи, які у ньому зазначені не можуть знати про обставини, які відбувались у родині у січні 2023 року і тільки зі слів відповідача вони можуть знати, що позивач виїхала у Київську область, а її донька виїхала у Росію, що не відповідає дійсності. Крім того, факт передачі ключів від квартири після зміни замка нічим не підтверджується, бо такої події не було і позивач до теперішнього часу не має ключів та не може зайти до квартири. Також, позивач періодично надсилала відповідачу кошти на оплату комунальних послуг, однак до цього часу відповідач не дає згоду на її проживання у квартирі, позивач з донькою не можуть туди вселитися. Враховуючи викладене, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Позивач у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.
Відповідачі у судовому засіданні заперечувати проти задоволення позовних вимог, просили відмовити з підстав, що викладені у відзиву на позовну заяву.
Третя особа ОСОБА_4 у судове засіданні не з`явилась, повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі.
Суд, вислухавши пояснення відповідачів, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло від 25 листопада 1999 року, органом приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів посвідчено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам її сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Свідоцтво видане згідно розпорядження № Ж-3274 від 27 вересня 1999 року (а.с.12).
З Технічного паспорту на квартиру вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована Криворізьким бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності і зареєстровано у реєстровій книзі за № 178П-323. Квартира розташована на п`ятому поверсі дев`ятиповерхового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 29,9 кв.м., у тому числі: одна кімната – 17,3 кв.м., друга кімната – 12,6 кв.м., кухні площею 8,6 кв.м., ванної кімнати – 2,6 кв.м., вбиральні – 1,0 кв.м., коридору – 7,6 кв.м., вбудованої шафи – 0,6 кв.м. Квартира обладнана лоджією площею 1,5 кв.м. Загальна площа квартири 51,8 кв.м. (а.с.13).
Згідно довідки № 217274 від 25 квітня 2025 року Комунального підприємства “Криворізьке бюро технічної інвентаризації” Дніпропетровської обласної ради, ОСОБА_3 , відповідно до даних архівної справи станом на 31 грудня 2012 року, є власником частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 – на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого 25 листопада 1999 року Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради згідно розпорядження № Ж-3274 від 27 вересня 1999 року (а.с.14).
Згідно відомостей про склад зареєстрованих осіб № 9888 від 20 червня 2017 року, станом на 20 червня 2017 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.15).
Згідно довідки від 25 листопада 2023 року № 3010-7001932040 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.9).
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , про що зроблено відповідний актовий запис № 975 від 17 вересня 2020 року Покровським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), що підтверджується свідоцтвом про народження, що видане 26 вересня 2023 року (а.с.57).
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання № 12691 від 28 вересня 2020 року, виданої відділом реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради (а.с.58).
Згідно Акту від 17 вересня 2025 року, складеного мешканцями будинку та посвідченого директором ОСББ “Заріччя 70”, ОСОБА_3 не проживає за адресою: АДРЕСА_3 з січня 2023 року, так як вона виїхала у Київську область. ОСОБА_4 також не проживає за вказаною адресою з січня 2023 року, так як виїхала у Росію (а.с.59).
З відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України Вих.№ 19.5.1/23716-26 від 31 березня 2026 року вбачається, що ОСОБА_4 перетнула державний кордон України 18 червня 2023 року. Відомості про повернення в Україну відсутні.
Відповідно до положень ч.1 ст.2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частинах першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст.317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
За правилами частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Частиною першою статті 355 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно із частиною першою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Частиною першою статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.
Аналіз положень статті 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
Так, судом встановлено, що  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 і оскільки інше з матеріалів справи не встановлено, слід вважати, що їх частки є рівними. 
З наданих позивачем ОСОБА_7 письмових (а.с.16-28, 78-92) та електронних доказів (а.с.97), які досліджені судом вбачається, що між сторонами склались тривалі конфліктні відносини з приводу користування спільною квартирою, у зв`язку з чим позивач неодноразово зверталась досудово-медичного експерта та поліції у зв`язку із вчиненням відповідачем ОСОБА_1 по відношенню до неї домашнього насильства, а також з приводу того, що ОСОБА_1 виганяла позивача ті її доньку з квартири, загалом у інформаційній системі поліції з 2015 року міститься інформація щодо 23 викликів патрульної поліції за адресою спірної квартири. 
Згідно отриманої судом за клопотанням позивача копії постанови суду з Єдиного державного реєстру судових рішень від 18.01.2023 року, ОСОБА_1 09.01.2023 року знаходячись за адресою: АДРЕСА_4 вчинила сварку, в ході якої виражалась на адресу своєї доньки ОСОБА_8 грубою нецензурною лайкою, чим вчинила домашнє насильство психологічного характеру та скоїла адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП.
Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами, що відповідачами дійсно створюються перешкоди у доступі позивача до квартири, а також перешкоди у вільному користуванні належним ОСОБА_3 майном, що є підставою для захисту такого права шляхом усунення перешкод у користуванні квартирою.
З метою відновлення порушеного права позивача, суд вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити, вселивши її до спірної квартири та зобов`язати відповідачів передати ОСОБА_3 ключі від квартири, що забезпечить можливість реалізації позивачем прав власника, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Позовні вимоги в частині вселення позивача разом з її донькою ОСОБА_4 суд вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки ОСОБА_4 , яка є третьою особою у даній справі, є повнолітньою дієздатною особою, при цьому жодних самостійних вимог щодо предмету спору не заявляла, а отже позивачем не доведено належним чином законних підстав для пред`явлення будь-яких позовних вимог в інтересах своєї повнолітньої доньки. 
Щодо позовних вимог в частині визначення порядку користування квартирою, суд зазначає наступне.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 та постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16 (провадження № 61-24395св18), від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18 (провадження № 61-15087св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19 (провадження № 61-5255св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19 (провадження № 61-10474св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20 (провадження № 61-11437св21), від 06 лютого 2023 року у справі № 607/22941/21 (провадження № 61-12444св22), від 18 грудня 2024 року у справі № 203/5356/23 (провадження № 61-13543св24).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так з технічного паспорту на квартиру вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 складається з двох кімнат, одна кімната – 17,3 кв.м., друга кімната – 12,6 кв.м., а також кухні площею 8,6 кв.м., ванної кімнати – 2,6 кв.м., вбиральні – 1,0 кв.м., коридору – 7,6 кв.м., вбудованої шафи – 0,6 кв.м. Квартира обладнана лоджією площею 1,5 кв.м. Загальна площа квартири 51,8 кв.м. 
Позивач просила виділити їй та її доньці ОСОБА_4 в користування кімнату 12,6 кв.м., а відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити у користування кімнату – 17,3 кв.м.
При цьому судом встановлено, що повнолітня донька позивача ОСОБА_4 виїхала за межі України і не повернулась, крім того жодних вимог щодо порядку користування спірною квартирою не заявляла, а отже у позивача відсутні будь-які правові підстави для пред`явлення позовних вимог в інтересах своєї повнолітньої дієздатної доньки, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. 
Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 проживає у спірній квартирі разом із своїм малолітнім сином ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який зареєстрований у квартирі разом з матір`ю.
За встановлених обставин, а також враховуючи, що позивачу та відповідачам належать рівні частки у двокімнатній квартирі, суд дійшов висновку, що визначення порядку користування квартирою шляхом закріплення за кожним співвласником окремої житлової кімнати є неможливим, оскільки кількість співвласників перевищує кількість ізольованих житлових приміщень. Суд також вважає, що запропонований позивачем порядок користування квартирою не забезпечить рівного та справедливого користування спірним майном усіма співвласниками та призведе до порушення прав одного або кількох із них.
Суд також враховує, що позивачем не надано будь-яких належних та допустмих доказів технічної можливості перепланування квартири або іншого способу визначення порядку користування квартирою без порушення будівельних та санітарних норм та прав інших співвласників.
З огляду на те, що спірна квартира складається з двох житлових кімнат (одна кімната – 17,3 кв.м., друга кімната – 12,6 кв.м.), тоді як співвласників троє, суд дійшов висновку, що відсутня технічна можливість визначити порядок користування таким чином, щоб забезпечити кожному співвласнику ізольоване користування житловим приміщенням без порушення прав інших, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.
Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 1 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 1211,20 грн., а саме по 605,60 грн. з кожної (1211,20 грн. / 2).
Керуючись ст.ст.2, 11, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 263-265, 268, 273, 280 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та встановлення порядку користування квартирою – задовольнити частково.
Зобов`язати відповідачів  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні позивачем  ОСОБА_3  квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення позивача ОСОБА_3  до квартири та передачі від неї ключів.
Стягнути в рівних частинах з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок з кожної.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Третя особа: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення складено та підписано без проголошення 07 травня 2026 року. 

Суддя: М.Д. Власенко