Справа № 308/633/26

В И Р О К 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2026 року м. Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, кримінальне провадження №12025071030002150, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 17.12.2025 року, за обвинуваченням:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Іванопіль Чуднівського району Житомирської області, громадянина України, українця за національністю, одруженого, з вищою освітою, на утриманні якого перебувають дружина, яка є особою з інвалідністю першої групи, та неповнолітній син; тимчасово не працюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживає: за адресою: АДРЕСА_2 , у порядку ст. 89 КК України не судимий, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 Кримінального кодексу України, 
встановив:
16.12.2025 близько 12:00 год. ОСОБА_4 , перебуваючи за кермом автомобіля марки «Peugeot 4007», д.н.з. НОМЕР_1 , знаходився за адресою: м. Ужгород, вул. Івана Коршинського, біля буд. 12 (напроти через проїжджу частину, в напрямку вул. Собранецької), де останній очікував на свого знайомого ОСОБА_6 , за його проханням. Тоді до вищевказаного автомобіля через задні ліві пасажирські двері сів ОСОБА_6 , після чого ОСОБА_4 розпочав рух. У цей час спереду до автомобіля марки «Peugeot 4007», д.н.з. НОМЕР_1 почав підходити потерпілий ОСОБА_7 , головний сержант 1-го взводу стрілецької роти 1-го стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який за наказом командира навчальної роти (резерву) військової частини НОМЕР_2 здійснював супровід осіб, які є тимчасово відрядженими до навчальної роти (резерву) військової частини НОМЕР_2 , та які є особами зі статусом «СЗЧ», серед яких був ОСОБА_6 , для проходження ними медичного огляду у Державній установі «Територіальне медичне об?єднання Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області», що розташоване за адресою: м. Ужгород, вул. Івана Коршинського, буд. 12.
Ставши перед капотом автомобіля ОСОБА_7 , перебуваючи у форменому одягу Національної гвардії України, почав висловлювати ОСОБА_4 законну вимогу зупинити рух автомобіля. Однак ОСОБА_4 , в свою чергу, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, достовірно усвідомлюючи, що ОСОБА_7 перебуває при виконанні службових обов?язків, злісно виражаючи небажання виконувати законні вимоги працівника правоохоронних органів, демонструючи небажання виконувати законні вимоги працівника Національної гвардії України ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що керує засобом підвищеної небезпеки, та з метою спричинити тілесні ушкодження ОСОБА_7 продовжив рух автомобіля марки «Peugeot 4007», д.н.з. НОМЕР_3 , внаслідок чого потерпілий ОСОБА_7 опинився на капоті вищевказаного автомобіля і в положенні, у якому опинився в результаті умисних протиправних дій ОСОБА_4 , проїхав близько 500 метрів, при цьому отримавши тілесні ушкодження згідно висновку експерта у вигляді саден на поверхні лівого колінного суглобу, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Після чого, зупинивши рух вищевказаного автомобіля біля буд. № 1, по вул. Сріблястій, у м. Ужгород, ОСОБА_4 покинув салон автомобіля, та зник у невідомому напрямку.
Отже, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачений ч.2 ст.345 Кримінального кодексу України, а саме: умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов?язків.
При виконанні судом вимог ст.348 КПК України обвинувачений ОСОБА_4 зазначив, що йому зрозуміла суть обвинувачення, та визнає себе винним у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, та бажає давати показання. 
У судовому засіданні прокурор просив провести розгляд справи у спрощеному порядку, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням характеризуючих даних про його особу.
Обвинувачений та його захисник не заперечили щодо проведення розгляду справи у спрощеному порядку.
Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, за обставин, викладених в обвинувальному акті, визнав повністю та щиро розкаявся у вчиненому. Пояснив, що16.12.2025, перебуваючи за кермом автомобіля марки «Peugeot 4007», за проханням свого знайомого ОСОБА_6 забрав останнього в районі вул. Собранецької в м. Ужгород. Під час початку руху автомобіля перед транспортним засобом став працівник Національної гвардії України ОСОБА_7 , який вимагав зупинити автомобіль. Незважаючи на це, він продовжив рух, унаслідок чого потерпілий опинився на капоті автомобіля та отримав легкі тілесні ушкодження. Після цього обвинувачений злякався та залишив місце події.
Потерпілий ОСОБА_7 у судове засідання не з`явився, згідно з наявною в матеріалах справи заявою від 12.01.2026 просив проводити судовий розгляд без його участі, претензій майнового характеру до обвинуваченого не має, не заперечує щодо проведення судового розгляду у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.
Оскільки прокурор, обвинувачений, його захисник, потерпілий не заперечували щодо фактичних обставин справи, враховуючи те, що обвинувачений визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в повному обсязі за обставин, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги встановлення судом того факту, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин і відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, а також приписи ч. 2 ст. 349 КПК України щодо особливостей апеляційного оскарження, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням письмових документів, та матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого.
Крім того, такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Суд оцінює, що показання обвинуваченого в повній мірі узгоджуються та відповідають суті тих подій, які викладені в обвинувальному акті, тому об`єктивних сумнівів у доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 Кримінального кодексу України, у суду немає.
Суд, обмежившись допитом обвинуваченого, його визнанням вини у вчиненому, та дослідженими письмовими документами, які характеризують обвинуваченого, доходить висновку, що вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 Кримінального кодексу України, а саме, в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов?язків, є доведеною.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання, необхідні і достатні для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.
При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але й переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно відповідати скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.
Обираючи вид і міру покарання обвинуваченому, суд враховує тяжкість кримінального правопорушення, яке за ч.2 ст.345 КК України належить до категорії нетяжких відповідно до ст. 12 КК України; особливості й обставини вчинення такого: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій, дані про особу винного, який має на утриманні дружину, яка є особою з інвалідністю першої групи, та неповнолітнього сина; відсутність у потерпілого претензій майнового характеру. 
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , згідно ст. 66 КК України є: щире каяття.
Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , згідно ст. 67 КК України відсутні.
На підставі викладеного, враховуючи конкретні обставини вчинення злочину, особу винного, його ставлення до вчиненого, наявність обставини, що пом`якшує покарання, дані про особу обвинуваченого, який у силу ст. 89 КК України не судимий, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості й індивідуалізації покарання, вважає, що для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів йому необхідно призначити покарання в межах санкції ч. 2 ст. 345 КК України у вигляді позбавлення волі.
Разом із цим, суд, з урахуванням фактичних обставин справи, тяжкості кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, його щире каяття та інші наведені обставини, вважає за можливе застосувати до ОСОБА_4 положення ст. 75 КК України і звільнити його від відбування покарання з випробуванням, одночасно поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, які сприятимуть його виправленню, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нового кримінального правопорушення.
Європейський суд з прав людини у справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року зазначив, що покарання, як втручання держави в особисте приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
Запобіжний захід до обвинуваченого не обирався. Підстав для обрання запобіжного заходу обвинуваченому суд не вбачає.
Питання щодо речових доказів вирішується в порядку ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного і керуючись ст. 349, 374, 376, 395 КПК України, суд
у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.
Відповідно до ст. 76 КК України в період іспитового строку покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки:
- періодично з`являтися на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Нагляд за ОСОБА_4 доручити уповноваженому органу з питань пробації за місцем проживання засудженого.
Речові докази у справі, а саме:
- змив на стерильний тампон зонд із зовнішньої сторони водійських дверей; 3 відрізки клейкої стрічки скотч зі слідами папілярних ліній рук, із зовнішньої сторони водійських дверей; 4 відрізки клейкої стрічки скотч зі слідами папілярних ліній рук, із зовнішньої сторони передніх правих дверей, знищити;
- автомобіль марки "Peugeout 4007" д.н.з. НОМЕР_4 , який поміщено на спеціальний майданчик ЦЗ ГУНП в Закарпатській області, вважати повернутим власнику;
- оптичний диск марки «DVD-R» з відеозаписом з камер відеоспостереження магазину готелю "Апартель", що розташований за адресою місто Ужгород, вулиця Собранецька, будинок 150, залишити в матеріалах кримінального провадження.
Вирок може бути оскаржений до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку суду, негайно після його проголошення, вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1