Справа № 471/330/26
Провадження №1-кп/471/41/26 
Номер рядка звіту 107

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року Братський районний суд Миколаївської області
в складі: головуючого судді- ОСОБА_1 , 
за участі секретаря - ОСОБА_2 , 
прокурора – ОСОБА_3 , 
обвинуваченого – ОСОБА_4 , 
захисника – ОСОБА_5 ,
представника потерпілого – ОСОБА_6 , 
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в селищі Братське Вознесенського району Миколаївської області кримінальне провадження, відомості про яке внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025152170000223 від 13.11.2025 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Єланець Єланецького району Миколаївської області, громадянина України, одруженого, немаючого на утриманні неповнолітніх дітей, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, 
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до преамбули Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України є національним надбанням Українського народу, однією з природних основ його економічного розвитку і соціального добробуту. Водні ресурси забезпечують існування людей, тваринного і рослинного світу і є обмеженими та уразливими природними об`єктами. В умовах нарощування антропогенних навантажень на природне середовище, розвитку суспільного виробництва і зростання матеріальних потреб виникає необхідність розробки і додержання особливих правил користування водними ресурсами, раціонального їх використання та екологічно спрямованого захисту.
Згідно ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України та ст. 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм.
Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.
Відпорвідно до ч. 1, ч. 2 ст. 60 Земельного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:
а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів;
б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів;
в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.
При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.
Згідно ч. 1 ст. 59 Земельного кодексу України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.
Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів) (ч. 2 ст. 59 Земельного кодексу України).
Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 2 ст. 59 Земельного кодексу України).
Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (ст.ст. 61-62 Земельного кодексу України, ст.ст. 89-90 Водного кодексу України, абз. 2 п. 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року № 173, і додаток 13 до цих правил).
У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах, з поміж іншого забороняється, розорювання земель (крім підготовки грунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив.
Орієнтовно у восени 2025 року, точного часу в ході розслідування не встановлено, ОСОБА_4 , перебуваючи в межах селища Братське Вознесенського району Миколаївської області, виявив земельну ділянку, розташовану вздовж прибережної захисної смуги річки Мертвовод, яка немає кадастрового номеру та є «землями запасу», розміщена за координатами 47.869520, 31.560016, яку вирішив самовільно зайняти.
В порушення вищевказаних вимог законодавства, діючи всупереч вимогам статей 125, 126 Земельного Кодексу України, у ОСОБА_4 виник злочинний умисел на самовільне зайняття земельної ділянки в охоронних зонах.
Реалізуючи злочинний умисел направлений на самовільне зайняття земельної ділянки в охоронних зонах, діючи умисно, маючи на меті отримання прибутку від реалізації вирощування сільськогосподарських культур, не маючи відповідного рішення органу виконавчої влади про передачу у власність або надання у користування (оренду) земельної ділянки, яка відноситься до земель водного фонду, а саме прибережної захисної смуги, самовільно зайняв земельну ділянку водного фонду - прибережної захисної смуги річки Мертвовод, в межах населеного пункту Братське Братської ТГ Вознесенського району та в подальшому надав вказівку третій особі здійснити обробіток вищезазначеної земельної ділянки, не повідомивши вказану особу про відсутність законних підстав користування нею.
Умисними протиправними діями ОСОБА_4 самовільно зайняв єдиним масивом земельну ділянку площею 0,2714 га частину прибережної захисної смуги річки Мертвовод, яка знаходиться в охоронних зонах-землях водного фонду.
Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України - самовільне зайняття земельної ділянки в охоронних зонах.
05.06.2026 року між обвинуваченим ОСОБА_4 та потерпілим –Братською селищною радою Вознесенського району Миколаївської області в особі представника – ОСОБА_6 , за участю захисника ОСОБА_5 укладено угоду про примирення. Угода про примирення містить її сторони, формулювання обвинувачення, його правову кваліфікацію за ч. 2 ст.197-1 КК України, розмір шкоди, завданої державі кримінальним правопорушенням – 1681,92 грн, яка відшкодована в повному обсязі обвинуваченим під час досудового розслідування. В угоді про примирення вказано, що обвинувачений ОСОБА_4 беззастережно визнає свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України. Також в угоді про примирення зазначене узгоджене потерпілим та обвинуваченим покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, а саме: враховуючи, що обвинувачений беззастережно визнає свою вину у скоєнні кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданих збитків), відсутність обставин, які обтяжують покарання, враховуючи вимоги ч.1 ст. 69 КК України щодо призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом тобто, санкцію ч. 2 ст. 197-1 КК України, сторони домовились про призначення обвинуваченому узгодженого покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 197-1 КК України та перейти до іншого більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 2 ст. 197-1 КК України у вигляді
штрафу у розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 (три тисячі чотириста) гривень 00 копійок. В угоді зазначено, що наслідки укладення та затвердження угоди про примирення, передбачені ст. 473 КПК Україн, та наслідки невиконання угоди про примирення, передбачені ст. 476 КПК України сторонам роз`ясненні, вони усвідомлюють наслідки невиконання цієї угоди. 
В підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті та угоді про примирення. Зазначив, що у вчиненому щиро кається, завдану кримінальним правопорушенням майнову шкоду на загальну суму 1681,92 грн відшкодував в повному обсязі під час досудового розслідування. Просив суд затвердити угоду про примирення між обвинуваченим та потерпілим в кримінальному провадженні від 05.06.2026 року та призначити узгоджене покарання. Вказав, що укладення угоди було добровільним, цілком розуміє свої права та наслідки укладення угоди про примирення, що передбачені ст. 473 КПК України, а також наслідки її невиконання, які йому були роз`яснені судом в ході підготовчого судового засідання та вид покарання, який буде до нього застосовано.
Представник потерпілого – ОСОБА_6 в підготовчому судовому засіданні просив затвердити угоду про примирення. Зазначив, що укладення угоди про примирення було добровільним, наслідки укладення угоди йому зрозумілі, а також пояснив, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням відшкодована обвинуваченим. 
Прокурор проти затвердження угоди про примирення, укладеної між обвинуваченим та потерпілим не заперечував, посилаючись на те, що вона відповідає вимогам закону.
Перевіривши угоду про примирення та заслухавши думку прокурора, потерпілого, обвинуваченого, його захисника, суд приходить до висновку, що угода про примирення підлягає затвердженню.
Відповідно до ч. 3 ст. 469 КПК України, угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Згідно ч. 1 ст. 469 КПК України, угода про примирення може бути укладена за ініціативою потерпілого, підозрюваного або обвинуваченого. 
Обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 197-1 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином.
Суд переконався, що укладення угоди між сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. Угода відповідає вимогам КПК України, в тому числі щодо змісту та порядку укладення угоди, її умови не суперечать Кримінальному кодексу України. Дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 197-1 КК України як самовільне зайняття земельної ділянки в охоронних зонах, кваліфіковані правильно. Умови угоди не суперечать інтересам суспільства та не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб.
Також судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права, визначені п.1 ч. 5 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені п.1 ч.1 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом. Потерпілий також розуміє наслідки затвердження даної угоди, визначені п.2 ч. 1 ст. 473 КПК України.
Підстави для відмови в затвердженні угоди про примирення, передбачені ч.7 ст. 474 КПК України, відсутні.
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого є: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку. 
Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, відсутні.
Міра покарання, узгоджена сторонами угоди про примирення, відповідає вимогам КК України.
Згідно ч. 5 ст. 65 КК України у випадку затвердження вироком угоди про примирення, суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду.
Згідно з ч.1 ст. 475 КПК України, якщо суд переконався, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для затвердження угоди про примирення між обвинуваченим та потерпілим та призначення обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.
Речові докази у кримінальному провадженні відсутні, арешт на майно не накладався.
Відповідно до ст. 124 КПК України суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368-371, 373, 374, 468, 469, 471, 473, 474, 475 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
Затвердити угоду про примирення від 05 червня 2026 року, укладену між обвинуваченим ОСОБА_4 та потерпілим Братською селищною радою Вознесенського району Миколаївської області в особі представника ОСОБА_6 , за участю захисника ОСОБА_5 . у кримінальному провадженні №12025152170000223, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.11.2025 року.
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, та з застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 (три тисячі чотириста) гривень.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати на залучення експерта в сумі 10 696,80 гривень (десять тисяч шістсот дев`яносто шість гривень вісімдесят копійок).
Вирок може бути оскаржений до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Суддя                 ОСОБА_1