Справа № 357/2963/26
Провадження № 2/357/3944/26

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

02 червня 2026 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді – Орєхова О. І. ,
за участі секретаря – Кича М. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2026 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулосьдо Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовною заявою ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,мотивуючи тим, що АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 Кредитний договір № 014-RО-82-296224324 від 07.10.2024, підписанням якого Позичальник підтвердив, що ознайомлений з чинною редакцією Правил та Тарифів Банку на ведення та обслуговування карткових рахунків фізичних осіб. АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 уклали Кредитний договір № 014-RО-82-294902929 від 27.09.2024, підписанням якого Позичальник підтвердив, що ознайомлений з чинною редакцією Правил та Тарифів Банку на ведення та обслуговування карткових рахунків фізичних осіб. 17.07.2025 між АТ «Райффайзен Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «ЄПАПБ» укладено Договір відступлення права вимоги № 114/2-78, відповідно до якого, АТ «Райффайзен Банк» передає ( відступає ) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні АТ «Райффайзен Банк» Права вимоги до Боржників, вказані у Реєстрі (ах ) Боржників. Відповідно до Реєстру Боржників від 22.07.2025 до Договору відступлення права вимоги № 114/2-78F від 17.07.2025, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до відповідача в сумі 35 278,34 грн, з яких: 29 631,42 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 5 646,92 грн – сума заборгованості за відсотками. Відповідно до Реєстру Боржників від 22.07.2025 до Договору відступлення права вимоги № 114/2-78 F від 17.07.2025, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до відповідача в сумі 29 197,12 грн, з яких: 24 583,79 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 4 713,33 грн – сума заборгованості за відсотками.Відповідно до Реєстру Боржників від 22.07.2025 до Договору відступлення права вимоги № 114/2-78 F від 17.07.2025, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до відповідача в сумі 17 641,12 грн, з яких: 14 817,18 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 2 823,94 грн – сума заборгованості за відсотками. 10 березня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 було укладено Договір кредитної лінії (Надійний) № 8839112. 27.03.2025 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу № 27/03/25, у відповідності до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передає (відступає) ТОВ «ФК ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників.
Відповідно до Реєстру боржників № 9 від 25.07.2025 до Договору факторингу № 27/03/25 від 27.03.2025, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача у сумі 12 111 грн, а саме: 3000 грн – заборгованість за основною сумою боргу; 2 593,50 грн – сума заборгованості за відсотками; 517,50 грн – комісія за надання кредиту.Після відступлення позивачу прав грошових вимог до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попередніх кредиторів.З моменту отримання прав вимоги до відповідача, позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій.Просили суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором № 014-RО-82-296224324 від 07.10.2024 в розмірі 35 278,34 грн, за кредитним договором 014-RО-82-294902929 від 27.09.2024 в розмірі 29 297,12 грн, за кредитним договором 014-RО-82-297550590 від 15.10.2024 в розмірі 17 641,12 грн, за кредитним договором № 8839112 від 10.03.2025 в розмірі 12 111 грн, всього на загальну суму 94 327,58 грн та понесені судові витрати ( а. с. 1-6 ).
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.02.2026 (а. с. 128-129) головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду.
На виконання вимог ч. 8 ст. 187 ЦПК України суддею здійснено запит до Єдиного державного демографічного реєстру щодо зареєстрованого місця проживання відповідача ОСОБА_3 з метою визначення підсудності ( а. с. 133-134 ).
За результатами отриманої відповіді № 2393571 від 26.02.2026, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 30.09.2016 за реєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом ( ч. 1 ст. 27 ЦПК України ).
З матеріалів справи вбачається, що позивачем пред`явлено позов до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у відповідності до вимог ч. 1 ст. 27 ЦПК України, що узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 29.10.2020 року у справі № 263/14171/19.
Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи – відповідача (ч. 1 ст. 187 ЦПК України).
Ухвалою судді від 02.03.2026 прийнято позовну заяву до провадження та відкрито провадження у справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін та призначено судове засідання у справі на 07 квітня 2026 року ( а. с. 135-136 ).
25.03.2026 судом отримано від представника відповідача Брадарської Н.В. відзив на позову заяву, зареєстрований за вх. № 19291 ( а. с. 146-152 ).
Відзив обґрунтований тим, що стороною позивача не доведено факту укладання вищевказаних договорів та відсутності підписів відповідача. Не доведено з боку позивача і факту видачі кредитних коштів. Крім того, безпідставне нарахування неустойки у період дії воєнного стану. Також, нарахування комісії в розмірі 517 грн за послуги, які супроводжують кредит, є незаконними. Окрім цього, є несправедливими умови щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації. Стягнення процентів у розмірі понад 3000% річних та неустойки ( 6000 грн ), вдвічі перевищує суму самого кредиту ( 3000 грн ), укладеного між з ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». Також, позивач не надав належних доказів набуття прав кредитора саме щодо заборгованості відповідача. Не надано доказів оплати за Договором відступлення, не повідомлено боржника про зміну кредитора та відсутність повного, належним чином завіреного двома сторонами Реєстру боржників. Додані розрахунки заборгованості не є первинним бухгалтерським документом та не може беззаперечно підтверджувати розмір заборгованості без надання суду виписок по особовому рахунку клієнта, сформованого безпосередньо первісним кредитором. Просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
30.03.2026 судом отримано від позивача відповідь на відзив, зареєстровано за вх. № 20295 ( а. с. 156-175 ).
02.04.2026 судом отримано заперечення ( на відповідь на відзив), зареєстровано за вх. № 21095 ( а. с. 178-185 ).
07 квітня 2026 року розгляд справи було відкладено на 27.05.2026 ( а. с. 189 ).
В судове засідання 27.05.2026 сторони по справі не з`явились.
Позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» свого представника в судове засідання не направили, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявна Довідка про доставку електронного документу, документ у вигляді «Довідка про відкладення с-з» від 07.04.2026, яку доставлено 09.04.2026 ( а. с. 193 ).
Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявна Довідка про доставку електронного документу, документ у вигляді «Довідка про відкладення с-з» від 07.04.2026, яку доставлено 09.04.2026 до електронного кабінету представнику Брадарській Н.В. ( а. с. 191 ).
Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Згідно п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.
Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).
Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.
Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (частина шоста статті 14 ЦПК України).
Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.
Вказаний висновок також узгоджується з правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постановах від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19 (провадження № 61-1933св22) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 761/877/20 (провадження № 61-11706св21).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.
Водночас, звертаючись до суду з позовом, в прохальній його частині, позивач просив розгляд здійснювати за відсутності представника позивача за наявними в матеріалах справи доказами, а у разі неявки в судове засідання відповідача у визначені судом дату та час, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів ( а. с. 5 ).
До того ж, звертаючись з відповіддю на відзив, просили судові засідання проводити за відсутності представника позивача, а позовні вимоги задовольнити в повному обсязі ( а. с. 175 ).07.05.2026 судом отримано заяву від представника відповідача, зареєстрована за вх. № 29534 ( а. с. 195-196 ), в якій просили провести судове засідання 27.05.2026 та всі подальші судові засідання у справі, без участі відповідача та його представника. Позовні вимоги не підтримують.
Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів ( ч. 3 ст. 211 ЦПК України ).
В свою чергу, учасники справи скористувалися вимогами ч. 3 ст. 211 ЦПК України.
Тому, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності учасників справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.
В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».
Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Інших заяв та клопотань з боку учасників справи на час розгляду справи не надходило.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Оскільки учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.
Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.
Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.
Так, в матеріалах справи міститься Заява на отримання кредиту за програмовою кредитування «Кредит готівкою» № 014-RО-82-296224324, укладена міжАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 шляхом кваліфікованим електронним підписом ( а. с. 7 ).
Додано Додаток до Заяви про акцепт Публічної пропозиції/Угоди № CMDPI-1722975 від 19.08.2021 Заява-Договір про відкриття Поточного рахунку та надання Кредиту «Кредит готівкою» № 014-RО-82-296224324 від 07.10.2024, підписанням якого Позичальник підтвердив, що ознайомлений з чинною редакцією Правил та Тарифів Банку на ведення та обслуговування карткових рахунків фізичних осіб ( а. с. 8-12).
Вказаний договір з боку відповідача підписано електронним підписом 477527.
Відповідно до умов цієї Заяви-Договору, з дати надання кредиту, Банк зобов`язаний надати Клієнту Кредит в сумі 30 000 гривень, а Клієнт зобов`язаний повернути Банку Кредит та сплатити проценти за його користування ( п. 2.3. Договору ).
Банк надає Клієнту послугу споживчого кредиту «Кредит готівкою». Для надання Послуги споживчого кредиту Банк відкриває Клієнту Поточний рахунок «Для виплат» в гривнях на умовах пункту 5 Заяви-Договору ) ( п. 2.1., 2.2. Договору ).
Кредит надається шляхом зарахування Коштів на картковий рахунок№ НОМЕР_1 ( п. 22(б) Договору ).
Розмір процентної ставки, зазначеної в пункті 3.3. Заяви-Договору, не може бути змінений Банком в односторонньому порядку і може бути змінений лише за згодою Сторін шляхом укладання додаткової угоди ( п. 2.4.1 Договору ). 
Строк кредиту – 72 місяці, 07.10.2024 ( дата надання Кредиту ) по 06.10.2030 ( Дата останнього Щомісячного ануїтетного платежу, визначена Графіком ) ( п. 3.2. Договору ).
Відповідно до п. 3.3. Договору, проценти за користування кредитом: процентна ставка фіксована і становить: 41,90% річних ( може бути змінена в порядку та на умовах згідно підпункту 2.4.1. пункту 2.4 Заяви-Договору ). Денна процентна ставка – 0,08%. Проценти у разі неповернення Клієнтом Кредиту в останній день Строку Кредиту: процентна ставка фіксована і становить 41,90% річних.
Додано Додаток № 1 до Заяви-Договору, Графік платежів та розрахунок загальної вартості споживчого кредиту та реальної річної процентної ставки ( а. с. 13-15 ), який підписаний з боку відповідача електронним підписом 477527.
Підписуючи вказаний Графік платежів, відповідача був обізнаний та погодився, що повинен повернути кредит у в сумі 30 000 грн та сплати проценти за користування кредитним коштами в розмірі 51 927,17 гривень.
Додано Паспорт споживчого кредиту за програмою кредитування «Кредит готівкою» ( а. с. 16-17 ) та Додаток № 1 до Паспорта споживчого кредиту, Графік платежів ( а. с. 18-20), підписані з боку відповідача електронним підписом 477527.
Так, в матеріалах справи міститься Заява на отримання кредиту за програмовою кредитування «Кредит готівкою» № 014-RО-82-294902929, укладена між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 шляхом кваліфікованим електронним підписом ( а. с. 27 ).
Додано Додаток до Заяви про акцепт Публічної пропозиції/Угоди № CMDPI-1722975 від 19.08.2021 Заява-Договір про відкриття Поточного рахунку та надання Кредиту «Кредит готівкою» № 014-RО-82-294902929 від 27.09.2024, підписанням якого Позичальник підтвердив, що ознайомлений з чинною редакцією Правил та Тарифів Банку на ведення та обслуговування карткових рахунків фізичних осіб ( а. с. 28-32).
Вказаний договір з боку відповідача підписано електронним підписом 276608.
Відповідно до умов цієї Заяви-Договору, з дати надання кредиту, Банк зобов`язаний надати Клієнту Кредит в сумі 25 000 гривень, а Клієнт зобов`язаний повернути Банку Кредит та сплатити проценти за його користування ( п. 2.3. Договору ).
Банк надає Клієнту послугу споживчого кредиту «Кредит готівкою». Для надання Послуги споживчого кредиту Банк відкриває Клієнту Поточний рахунок «Для виплат» в гривнях на умовах пункту 5 Заяви-Договору ) ( п. 2.1., 2.2. Договору ).
Кредит надається шляхом зарахування Коштів на картковий рахунок № НОМЕР_1 ( п. 22(б) Договору ).
Розмір процентної ставки, зазначеної в пункті 3.3. Заяви-Договору, не може бути змінений Банком в односторонньому порядку і може бути змінений лише за згодою Сторін шляхом укладання додаткової угоди ( п. 2.4.1 Договору ). 
Строк кредиту – 72 місяці, 27.09.2024 ( дата надання Кредиту ) по 05.09.2030 ( Дата останнього Щомісячного ануїтетного платежу, визначена Графіком ) ( п. 3.2. Договору ).
Відповідно до п. 3.3. Договору, проценти за користування кредитом: процентна ставка фіксована і становить: 41,90% річних ( може бути змінена в порядку та на умовах згідно підпункту 2.4.1. пункту 2.4 Заяви-Договору ). Денна процентна ставка – 0,08%. Проценти у разі неповернення Клієнтом Кредиту в останній день Строку Кредиту: процентна ставка фіксована і становить 41,90% річних.
Додано Додаток № 1 до Заяви-Договору, Графік платежів та розрахунок загальної вартості споживчого кредиту та реальної річної процентної ставки ( а. с. 33-35 ), який підписаний з боку відповідача електронним підписом 276608.
Підписуючи вказаний Графік платежів, відповідача був обізнаний та погодився, що повинен повернути кредит у в сумі 25 000 грн та сплати проценти за користування кредитним коштами в розмірі 42 807,07 гривень.
Додано Паспорт споживчого кредиту за програмою кредитування «Кредит готівкою» ( а. с. 36-37 ) та Додаток № 1 до Паспорта споживчого кредиту, Графік платежів ( а. с. 38-40), підписані з боку відповідача електронним підписом 276608.
Так, в матеріалах справи міститься Заява на отримання кредиту за програмовою кредитування «Кредит готівкою» № 014-RО-82-297550590, укладена між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 шляхом кваліфікованим електронним підписом ( а. с. 47 ).
Додано Додаток до Заяви про акцепт Публічної пропозиції/Угоди № CMDPI-1722975 від 19.08.2021 Заява-Договір про відкриття Поточного рахунку та надання Кредиту «Кредит готівкою» № 014-RО-82-297550590 від 15.10.2024, підписанням якого Позичальник підтвердив, що ознайомлений з чинною редакцією Правил та Тарифів Банку на ведення та обслуговування карткових рахунків фізичних осіб ( а. с. 48-52).
Вказаний договір з боку відповідача підписано електронним підписом 721306.
Відповідно до умов цієї Заяви-Договору, з дати надання кредиту, Банк зобов`язаний надати Клієнту Кредит в сумі 15 000 гривень, а Клієнт зобов`язаний повернути Банку Кредит та сплатити проценти за його користування ( п. 2.3. Договору ).
Банк надає Клієнту послугу споживчого кредиту «Кредит готівкою». Для надання Послуги споживчого кредиту Банк відкриває Клієнту Поточний рахунок «Для виплат» в гривнях на умовах пункту 5 Заяви-Договору ) ( п. 2.1., 2.2. Договору ).
Кредит надається шляхом зарахування Коштів на картковий рахунок№ НОМЕР_1 ( п. 22(б) Договору ).
Розмір процентної ставки, зазначеної в пункті 3.3. Заяви-Договору, не може бути змінений Банком в односторонньому порядку і може бути змінений лише за згодою Сторін шляхом укладання додаткової угоди ( п. 2.4.1 Договору ). 
Строк кредиту – 72 місяці, 15.10.2024 ( дата надання Кредиту ) по 06.10.2030 ( Дата останнього Щомісячного ануїтетного платежу, визначена Графіком ) ( п. 3.2. Договору ).
Відповідно до п. 3.3. Договору, проценти за користування кредитом: процентна ставка фіксована і становить: 41,90% річних ( може бути змінена в порядку та на умовах згідно підпункту 2.4.1. пункту 2.4 Заяви-Договору ). Денна процентна ставка – 0,08%. Проценти у разі неповернення Клієнтом Кредиту в останній день Строку Кредиту: процентна ставка фіксована і становить 41,90% річних.
Додано Додаток № 1 до Заяви-Договору, Графік платежів та розрахунок загальної вартості споживчого кредиту та реальної річної процентної ставки ( а. с. 53-55 ), який підписаний з боку відповідача електронним підписом 721306.
Підписуючи вказаний Графік платежів, відповідача був обізнаний та погодився, що повинен повернути кредит у в сумі 15 000 грн та сплати проценти за користування кредитним коштами в розмірі 25 825,02 гривень.
Додано Паспорт споживчого кредиту за програмою кредитування «Кредит готівкою» ( а. с. 56-57 ) та Додаток № 1 до Паспорта споживчого кредиту, Графік платежів ( а. с. 58-60), підписані з боку відповідача електронним підписом 721306.
Первісний кредитор (АТ «Райффайзен Банк Аваль») виконав умови вищевказаних договорів, надав кредитні кошти за вказаними вище договорами в сумах – 30 000 грн, 25 000 грн та 15 000 грн, про що свідчать виписки по рахунку ( а. с. 22-23, 42-43, 62-63 ).
Крім того, 10.03.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено Договір кредитної лінії (Надійний) № 8839112 ( а. с. 77-84 ), який укладений з боку відповідача електронним підписом одноразовим ідентифікатором 073364.
Згідно п. 2.1 Договору, за цим договором Кредитодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти, на погоджений умовами договору строк, шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) суми кредиту та комісію за надання кредиту.
Відповідно до Договору, сума кредиту складає 3 000 гривень. Строк кредитування/строку договору – 360 днів. Комісія за надання кредиту 17.25% від суми наданого кредиту ( що у грошовому виразі складає 517,50 грн ). Дата надання кредиту – 10.03.2025, дата повернення кредиту – 04.03.2026, процентна ставка/день ( фіксована ) – 0,95, орієнтована загальна вартість кредиту – 13 777,50 грн, неустойка -150 грн/день ( п. п. 2.1., 2.2.1, 2.2.2., 2.2.8 Договору ).
Додано паспорт споживчого кредиту до договору кредитної лінії (Надійний) ( а. с. 85-86 ).
Первісний кредитор ( ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» ) свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначеними умовами кредитного договору шляхом перерахування в безготівковій формі на поточний рахунок позичальника, що підтверджується листом ТОВ «ФК «Фінекспрес» від 21.01.2026 в якому зазначено, що між ТОВ «ФК «Фінекспрес» та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» укладено договір про переказ коштів № 23-01-18/5 від 23.01.2018. Відповідно, 10.03.2025 на картку НОМЕР_2 ОСОБА_4 зараховано 3000 грн ( а. с. 87 ).
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягни згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.
В ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію», є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію»; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію»; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частина 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправления (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправления (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправления (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Також, відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».
Також, приписами ст. 12 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Згідно ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 (позика) цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Перша судова палата Касаційного цивільного суду у своїй правовій позиції у Постанові № 61-20799св19 по справі № 561/77/19 від 16.12.2020 щодо належності та законності підписання кредитних договорів за допомогою одноразового ідентифікатора зазначає: «Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини третьої статті Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа....»
Сторони узгодили розміри кредитів, грошову одиницю, в якій надано кошти, строки та умови користування ними, у кожному з договорів передбачено умови та строки нарахування відсотків, що свідчить про ознайомлення позичальника зі всіма істотними умовами договорів та про наявність волі відповідача для укладення кредитних договорів та договору позики в електронній формі, на погоджених умовах, шляхом підписання договорів за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання Одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитні договори між відповідачем та первісними кредиторами не було б укладено.
Наведене узгоджується з правовим висновком, сформованим у постановах Верховного Суду від 12 січня 2021 року № 524/5556/19, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, від 23 березня 2020 року № 404/502/18.
Отже, судом встановлено факт укладання відповідачем вищевказаних договорів в електронній формі та підписання їх з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
Отже, відповідач підписуючи вищевказані договори, прийняв та погодився з їх умовами. 
Отже, сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20), від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20) від 22 листопада 2021 року у справі № 234/7719/20 (провадження № 61-154св21). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною.
Такої правової позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 17 січня 2022 року в справі № 234/7723/20, провадження № 61-6379св21.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.
Отже, підписання вищевказаних Договорів, свідчить про те, що відповідачу всі умови даних договорів цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього. 
Вказані договори були прочитаними та підписаними сторонами. 
Оскільки відповідач підтвердив свою згоду та погодився з усіма умовами вищевказаних договорів, підписавши їх, а тому зазначені умови були прочитані, з якими погодилися сторони.
Таким чином, своїми підписами сторони письмово підтвердили та закріпили те, що вони діяли свідомо, були вільні в укладенні договорів, вільні у виборі контрагента та умов договорів.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.
Позичальник зобов`язаний, відповідно до ст. 1049 ЦК України, повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).
Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Процесуальне законодавство допускає можливість подання електронних доказів не лише в оригіналі, а й у вигляді паперових копій, якщо такі копії дають змогу встановити зміст доказу та не викликають обґрунтованих сумнівів щодо їх відповідності оригіналу. 
Такої позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 05.02.2025 у справі № 752/30879/21.
Верховний суд в цій постанові звернув увагу, що суд не може автоматично відмовляти у врахуванні електронного доказу лише через форму його подання. Оцінка допустимості та належності такого доказу має здійснюватися з урахуванням усіх обставин справи, змісту та можливості перевірити його достовірність.
Не заслуговують на увагу доводи представника відповідача, викладені у відзиві на позов, що стороною позивача не доведено факту укладання кредитних договорів, оскільки з урахуванням вищенаведеного та встановленого судом, матеріали справи свідчать про укладення вищевказаних договорів між первісними кредиторами та відповідачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19).
Не заслуговують на увагу і доводи представника відповідача, викладені у відзиві, що стороною позивача не доведено факту видачі кредитних коштів, оскільки видача кредитних коштів за договорами № 014-RО-82-296224324 від 07.10.2024, № 014-RО-82-294902929 від 27.09.2024 та № 014-RО-82-297550590 від 15.10.2024 ( кредит в сумі 30 000 грн, 25 000 грн та 15 000 грн ) підтверджується доданими до позову виписками по рахунку ( а. с. 22-23, 42-43, 62-63 ).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону № 675-VIII, розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Згідно з ч. 3 ст. 13 Закону № 675-VIII продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа №372/223/17, провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.
Отже, виписки по картковому рахунку, що містяться в матеріалах справи, може бути належними доказами щодо видачі кредиту та заборгованості за кредитом.
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19 ), у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15ц), у постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі N 554/4300/16-ц, у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі N 204/2972/20, у постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі N 209/3046/20, у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі N 175/35/16-ц.
Отже, первісним кредитором АТ «Райффайзен Банк» підтверджено укладення вищевказаних договорів та виконання їх умов по видачі відповідних сум кредиту.
Підтверджено та відповідно спростовано доводи представника відповідача щодо видачі кредитних коштів в сумі 3000 грн за кредитним договором № 8839112, укладеного 10.03.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 .
Видача кредитних коштів та їх перерахування на банківську картку відповідача, підтверджується листом ТОВ «ФК «Фінекспрес» від 21.01.2026 в якому зазначено, що між ТОВ «ФК «Фінекспрес» та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» укладено договір про переказ коштів № 23-01-18/5 від 23.01.2018. Відповідно, 10.03.2025 на картку НОМЕР_2 ОСОБА_4 зараховано 3000 грн ( а. с. 87 ).
Саме, номер картки НОМЕР_2 зазначено в реквізитах кредитного договору № 8839112.
Отже, зважаючи на положення Закону України «Про платіжні послуги», інформаційний лист платіжного сервісу ( платіжної системи ), через який здійснювалося перерахування коштів, є первинним обліковим документом, що підтверджує факт здійснення платіжної операції та всі її реквізити.
Вимога відповідача про надання саме банківської виписки є помилковим, оскільки платіжні операції в даному випадку здійснювалися через небанківську платіжну систему і відповідний інформаційний лист є належним первинним документом, що підтверджує транзакцію.
Враховуючи умови надання кредитних коштів, суд зазначає, що саме боржник має доступ до свого рахунку, зазначеного в договорі, і в підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладених договорів, мав можливість представити суду по такому рахунку виписку. Між тим, правом надання таких доказів відповідач також не скористався.
Зазначене узгоджується з висновком, який сформовано у постанові Київського апеляційного суду від 28.05.2025 у справі № 359/3300/23.
17.07.2025 між АТ «Райффайзен Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «ЄПАПБ» укладено Договір відступлення права вимоги № 114/2-78 ( а. с. 67-69 ), відповідно до якого, АТ «Райффайзен Банк» передає ( відступає ) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні АТ «Райффайзен Банк» Права вимоги до Боржників, вказані у Реєстрі (ах ) Боржників. 
Відповідно до Реєстру Боржників від 22.07.2025 до Договору відступлення права вимоги № 114/2-78 F від 17.07.2025, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до відповідача за вищевказаними договорами ( а. с. 71-73 ), які підписані з боку первісного кредитора і нового кредитора та завірені печатками.
За відступлення права вимоги за договором № 114/2-78 F від 17.07.2025, ТОВ «ФК «ЄАПБ» сплатило АТ «Райффайзен Банк» 4 765 182,14 грн, що підтверджується наявною платіжною інструкцією від 17.09.2025 ( а. с. 70 ).
27.03.2025 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу № 27/03/25 ( а. с. 88-89), у відповідності до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передає (відступає) ТОВ «ФК ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників.
Відповідно до Реєстру боржників № 9 від 25.07.2025 до Договору факторингу № 27/03/25 від 27.03.2025, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача ( а. с. 93 ),які підписані з боку первісного кредитора і нового кредитора та завірені печатками.
За відступлення права вимоги за договором № № 27/03/25, ТОВ «ФК «ЄАПБ» сплатило ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» в сумі 5 170 230,98 грн, що підтверджується наявною платіжною інструкцією від 31.07.2025 ( а. с. 792).
Зазначене спростовує доводи представника відповідача, викладені у відзиві на позов щодо відсутності доказів оплати за договором факторингу, а також спростовує доводи щодо відсутності завіреного двома сторонами Реєстру боржників.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.
Аналогічної правової позиції дотримується і КЦС ВС в постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 278/1679/13-ц.
В зазначеній постанові ВС зауважив, що неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.
З огляду на викладене, саме по собі неповідомлення позичальника про уступку права вимоги, на що посилається ОСОБА_3, не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора.
Таким чином, за Договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.
Такий правовий висновок Верховний Суд виклав у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 756/668/15-ц (провадження № 61-153св18) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18).
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1 ст. 517 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 р. у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні, саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
Не заслуговують на увагу і доводи представника відповідача у відзиві на позов щодо неповідомлення боржника про зміну кредитору, оскільки неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань ( див. постанова КЦС ВС від 06 лютого 2018 року у справі № 278/1679/13-ц ).
Оскільки до позивача, як до нового кредитора перейшло право вимоги до відповідача, останній має право звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості до відповідача у зв`язку з невиконанням з боку останнього взятих на себе зобов`язань за вищевказаними Договорами.
Звертаючись з даним позовом, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 014-RО-82-296224324 від 07.10.2024 в розмірі 35 278,34 грн, з яких: 29 631,42 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 5 646,92 грн – сума заборгованості за відсотками; за договором 014-RО-82-294902929 від 27.09.2024 в розмірі 29 297,12 грн, з яких: 24 583,79 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 4 713,33 грн – сума заборгованості за відсотками;за кредитним договором 014-RО-82-297550590 від 15.10.2024 в розмірі 17 641,12 грн,з яких: 14 817,18 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 2 823,94 грн – сума заборгованості за відсотками;за кредитним договором № 8839112 від 10.03.2025 в розмірі 12 111 грн,3000 грн – заборгованість за основною сумою боргу; 2 593,50 грн – сума заборгованості за відсотками; 517,50 грн – комісія за надання кредиту; 6 000 грн - заборгованість за неустойкою. 
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стосовно позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача тіла кредиту за договором № 014-RО-82-296224324 від 07.10.2024 в розмірі 29 631,42 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; за договором 014-RО-82-294902929 від 27.09.2024 в розмірі 24 583,79 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; за кредитним договором 014-RО-82-297550590 від 15.10.2024 в розмірі 14 817,18 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу, то в цій частині позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню виходячи з того, що на час звернення до суду з даним позовом, строк дії вказаних договорів не сплив, дата остаточного Щомісячного ануїтетного платежу, визначеного Графіком у вказаних договорів є вересень та жовтень 2030 року відповідно.
Так, зі змісту наданих кредитних договорів № 014-RО-82-296224324 від 07.10.2024, № 014-RО-82-294902929 від 27.09.2024 та № 014-RО-82-297550590 від 15.10.2024, за своїм характером, розміром виданого кредиту, строком кредитування, а також метою отримання кредитних коштів (власних особистих потреб) є споживчим кредитом, оскільки не пов`язаний з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням позичальником обов`язків найманого працівника (ст. ст. 1, 3 Закону України «Про споживче кредитування»).
Крім того, як зазначено в самих вищевказаних договорах, п. 2.1., Банк надає Клієнту Послугу споживчого кредиту «Кредит готівкою».
10 червня 2017 року набрав чинності Закону України "Про споживче кредитування", який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування" (стаття 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).
Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону № 1023-XII. З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон № 1734-VIII, а у частині, що йому не суперечить, - також Закон № 1023-XII. 
Аналіз статті 11 Закону № 1734-VIII (у редакції, чинній з 10 червня 2017 року) дає можливість зробити висновок, що головною умовою для звернення кредитодавця до суду з позовом про дострокове стягнення споживчого кредиту є направлення банком відповідної вимоги, що дає можливість боржнику її виконати протягом строку, встановленого в договорі чи Законі, після чого кредитодавець позбавляється права вимагати повернення кредиту достроково.
Тобто направлення відповідно до статті 11 Закону № 1734-VIII (у редакції, чинній з 10 червня 2017 року) вимоги про дострокове повернення кредиту свідчить про дотримання кредитором вимог цього Закону і не позбавляє суд права вирішити позов по суті заявлених вимог за умови, що на час ухвалення рішення минув строк для виконання вимоги і вона не втратила чинності.
Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).
Таким чином, на правовідносини сторін розповсюджується дія і норми ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», згідно якої обов`язковою умовою для можливості реалізації кредитором права вимагати від позичальника дострокове повернення кредиту є закріплення такого права в першу чергу умовами самого договору про споживчий кредит, а також невиконання позичальником вимоги кредитора про дострокове повернення кредиту (не усунення порушення умов договору) протягом 30 днів саме з дня отримання позичальником такої вимоги.
У постанові від 27 березня 2019 року у справі N 521/21255/13-ц, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що позивач переконував суд, що направив відповідне повідомлення (вимогу) як позичальнику, так і його поручителю. Проте суди вказали, що всупереч умовам кредитних договорів позивач відправив ці повідомлення (вимоги) рекомендованими листами, а не цінними листами з описом вкладення та повідомленням про вручення. Тому суди не змогли встановити, як те, чи справді позивач відправив відповідачам відповідні повідомлення (вимоги), так і те, чи були останні вручені адресатам. Враховуючи наведене, порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) виснувала, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свій правовий висновок, висловлений постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18), вказавши, що суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема, частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), в якій був установлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
У справі № 638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами.
Однак, підтверджень отримання відповідачем вказаної вимоги, позивачем не доведено.
Тому, вимоги в частині повернення за вказаними вище договорами тіла кредиту, строк якого не настав, є безпідставними.
Зазначено підтверджується та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, про які зазначено вище, а саме в постановах від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) та від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19).
Аналогічна позиція підтримана та викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду у складі від 04 липня 2023 року у справі № 553/1501/15-ц (провадження № 14-50цс22).
Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) від 30 січня 2019 року зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за відсотками за кредитним договором № 014-RО-82-296224324 від 07.10.2024 в розмірі 5 646,92 грн, за договором 014-RО-82-294902929 від 27.09.2024 в розмірі 4 713,33 грн, за кредитним договором 014-RО-82-297550590 від 15.10.2024 в розмірі 2 823,94 грн, то такі вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню.
В свою чергу, з боку відповідача не надано до суду жодних жодного належного та допустимого доказу в спростування доводів позивача щодо наявної заборгованості за нарахованими відсотками.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Отже суд звертає увагу, що між первісним кредитором та відповідачем було укладено Кредитні договори, умовами яких передбачено та встановлено відсотки за користування кредитними коштами, з чим погодився відповідач підписуючи вказані вище договори (з усіма їх умовами).
До того ж, в правових позиція Верховного Суду зазначено про відсутність підстав для визнання договорів недійсними, зокрема, пунктів договору щодо нарахування процентів за користування кредитом та відсутність порушень зі сторони кредитодавця вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», що відображено в постановах від 12.01.2022 у справі № 524/5556/19, від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19, від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 28.04.2021 у справі № 234/7160/20, від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20, від 18.06.2021 у справі № 234/8079/20.
Волевиявлення сторони щодо підписання договору свідчить, що особа, яка погоджується укласти договір, отримала всі необхідні відомості для прийняття рішення про погодження умов договору.
Додані з боку позивача розрахунки заборгованості є належними доказами.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц та від 18 січня 2023 року у справі № 686/13446/15 зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154 цс 18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, а також обумовлену в договорі неустойку за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому суд зазначив, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки.
Водночас суд звертає увагу, що не згода відповідача із розрахунком заборгованості не позбавляє його можливості, на підтвердження своїх доводів, надати свій контррозрахунок.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15.
У вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що непогодження (незгода) з розрахунком, наданим позивачем, не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі.
У відповідності до постанови Верховного Суду від 11.07.2018 р. по справі №753/7883/15 доводи сторони про необґрунтованість розрахунку заборгованості є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.
Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень».
Враховуючи, що у справах про стягнення кредитної заборгованості до предмета доказування включаються серед іншого обставини щодо розміру заборгованості, відповідно розрахунок заборгованості є належним доказом наявності та розміру заборгованості.
Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 548/15991/13-ц та від 30 жовтня 2019 року в справі № 361/2385/18-ц.
Позивач просить стягнути відсотки в межах строку наданих кредитів.
З доданих розрахунків ( а. с. 26, 46, 66 ) вбачається, що в них відображено сплати, які здійснювалися з боку відповідача, вказані розрахунки складені первісним кредитором АТ «Райффайзен Банк», вказана заборгованість станом на 22.07.2025.
Отже, сплачуючи частково кредит, відповідач вчинив конклюдентні дії, що свідчать про прийняття укладеного кредитного договору, який створив для нього певні цивільні права та обов`язки, частину з яких було реалізовано.
Це відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду викладеній у постанові від 23.12.2020 по справі № 127/23910/14-ц в якій суд зазначив, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.
Стосовно позовних вимог позивача в частині стягнення заборгованості з відповідача за кредитним договором № 8839112 в сумі 3000 грн ( тіло кредиту ), то в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки як зазначено та встановлено судом, відповідач отримав кредитні кошти в даному розмірі, кошти не повернув в строки, визначені умовами договору, доказів повернення ( сплати ) вказаного кредиту стороною відповідача суду не надано.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Підлягають задоволенню і вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими процентами в сумі 2 593,50 грн, оскільки вказані відсотки розраховані в межах строку кредитування ( кредит надано з 10.03.2025 по 04.03.2026 ), а згідно розрахунку заборгованості, здійсненого первісним кредитором, відсотки нараховані з 10.03.2025 ( день видачі кредиту ) по 08.06.2025.
Вказані відсотки розраховані в межах строку наданого кредиту та згідно умов кредитного договору № 8839112, з якими погодився відповідач при його укладенні.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідач розумів розмір процентів, надаючи свою згоду на отримання кредитних коштів, що ним під сумнів не ставиться.
Волевиявлення сторони щодо підписання Договору свідчить, що особа, яка погоджується укласти Договір, отримала всі необхідні відомості для прийняття рішення про погодження умов Договору.
В свою чергу, з боку відповідача не надано у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України жодного належного та допустимого доказу в спростування доводів позивача щодо наявної заборгованості за нарахованими відсотками, як не надано і свого контррозрахунку.
У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Враховуючи, що у справах про стягнення кредитної заборгованості до предмета доказування включаються серед іншого обставини щодо розміру заборгованості, відповідно розрахунок заборгованості є належним доказом наявності та розміру заборгованості.
Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 548/15991/13-ц та від 30 жовтня 2019 року в справі № 361/2385/18-ц.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Такої позиції дотримується і Київський апеляційний суд в постанові від 22 жовтня 2025 року у справі № 357/16170/24 (Провадження № 22-ц/824/10034/2025).
В зазначеній постанові Київський апеляційний суд зазначив, що колегія суддів вважає, що наданий банком розрахунок заборгованості є належним доказом та допустимим засобом доказування у цій справі та в сукупністю з іншими доказами свідчить про отримання відповідачем кредитних коштів. Відповідачем не було спростовано факт наявності та розміру заборгованості, хоча це є його процесуальним обов`язком.
До того ж, відповідачем не надано суду жодного судового рішення, яким визнано недійсним ( недійсними ) кредитний договір ( кредитні договори ), його пункти, в тому числі, щодо розміру процентів.
Згідно з цивільним законодавством України, сторони є вільними в укладенні договору кредиту, виборі контрагента та визначенні умов договору.
Стосовно позовних вимог позивача в частині стягнення комісії за договором № 8839112 в розмірі 517,50 грн, то з цього приводу суд приходить до наступного.
Так, умовами договору ( п. 2.2.8 ) передбачено, що комісія за надання кредиту 17.25% від суми наданого кредиту ( що у грошовому виразі складає 517,50 грн ).
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту.
Згідно з ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахункове-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Як встановлено ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком фінансової установи, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року в справі №524/5152/15.
За таких обставин, умови кредитного договору щодо встановлення плати за послуги з надання кредиту і відповідно сплати позичальником на користь кредитодавця комісії за надання кредиту в розмірі 517,50 грн є нікчемними з моменту укладення договору, а відтак відсутні підстави визнати відповідача боржником за цим платежем, що свідчить про безпідставність заявлених в цій частині вимог які не підлягають задоволенню.
Стосовно позовних вимог позивача в частині стягнення неустойки в розмірі 6000 грн за договором № 8839112, то суд зазначає з цього приводу про наступне.
Відповідно до п. 9.5 договору № 8839112, за порушення Кредитодавцем строків надання Позичальнику кредиту, визначених Договором, Позичальник має право стягнути з Кредитодавця неустойку у вигляді пені за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, але не більше ніж 15 відсотків від суми простроченого платежу.
Відповідно до доданого розрахунку заборгованості ( а. с. 94), неустойка нарахована в розмірі 6000 грн за період з 09.04.2025 по 18.05.2025.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею – неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).
Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).
У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:
(1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;
(2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;
(3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Отже, суд приходить до висновку щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі вищевказаного договору.
Такої правової позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 21 січня 2025 року у справі № 751/3052/23 ( провадження № 61-17991св23 ).
Зокрема, вказувалося, що на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/8349/22); на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
На підставі вищенаведеного, в задоволенні позовних вимог в частині стягнення неустойки в сумі 6000 грн, слід відмовити.
Таким чином, даючи оцінку наданим доказам, суд прийшов до висновку, що на користь позивача належить стягнути з відповідача заборгованість станом на 22.07.2025 за кредитним договором № 014-RО-82-296224324 від 07.10.2024 в розмірі 5 646,92 грн ( заборгованість за відсотками ), за кредитним договором 014-RО-82-294902929 від 27.09.2024 в розмірі 4 713,33 грн ( заборгованість за відсотками ), за кредитним договором 014-RО-82-297550590 від 15.10.2024 в розмірі 2 593,50 грн ( заборгованість за відсотками ), а також заборгованість за кредитним договором № 8839112 в загальному розмірі 5 593,50 грн ( тіло кредиту – 3000 грн + відсотки – 2 593,50 грн ), загалом до стягнення підлягає заборгованість за невиконання взятих на себе зобов`язань за вищевказаними договорами в сумі 18 547,25 гривень.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі, керуючись завданнями цивільного судочинства щодо справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» ОСОБА_2 стягнення заборгованості є такими, щопідлягаютьчастковому задоволенню з урахуванням вищенаведеного.
Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.
Відповідно до частин 1 та пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
При зверненні до суду з вказаним позовом, позивачем ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» були понесені судові витрати у сумі 3 328 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи Платіжною інструкцією № 149396 від 20.01.2026 (а.с. 126).
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволених вимог, а тому оскільки позов задоволено на 19,66% ( 18 547,25 грн – підлягає задоволенню х 100 : 94 327,58 грн – просили стягнути), судовий збір слід стягнути в розмірі 654,28 грн (3 328 грн х 19,66% : 100).

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 3, 11, 14, 204, 207, 526, 530, 599, 610, 611, 625, 626, 627, 628, 629, 638, 1048, 1049, 1054, 1077 Цивільного кодексу України та керуючись ст.ст. 2, 5, 12, 19, 76, 77, 81, 89, 128, 133, 141, 263-265, 273, 274, 353-355ЦПК України,Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», Законом України «Про електронну комерцію», Законом України «Про споживче кредитування», п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», Законом України «Про судовий збір», суд,

У Х В А Л И В :
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - задовольнити частково.
Стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за відсотками станом на 22.07.2025 за Кредитним договором№ 014-RО-82-296224324 від 07.10.2024 в розмірі 5 646,92 гривень, за кредитним договором 014-RО-82-294902929 від 27.09.2024 в розмірі 4 713,33 гривень, за кредитним договором 014-RО-82-297550590 від 15.10.2024 в розмірі 2 593,50 гривень, а також заборгованість за кредитним договором № 8839112 в загальному розмірі 5 593,50 гривень та сплачений судовий збір в сумі654,28 гривень, загалом 19 201,53 гривень ( дев`ятнадцять тисяч двісті одна гривня п`ятдесят три копійки ).
В решті позовних вимог, - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (адреса місцезнаходження: 07400, Київська область, Броварський район, м. Бровари, вул. Лісова, буд. 2, ЄДРПОУ: 35625014 );

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 07.09.2016, РНОКПП: НОМЕР_4 ).

Повний текст судового рішення складено 02 червня 2026 року з урахуванням вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України. 

Суддя 	О. І. Орєхов