ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

05 червня 2026 року	Справа №160/7590/26 	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеси О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою позивача-1: ОСОБА_1 , позивача-2: ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення в частині, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява позивача-1: ОСОБА_1 (далі - позивач-1, ОСОБА_1 ), позивача-2: ОСОБА_2 (далі - позивач-2, ОСОБА_2 ) до Міністерства оборони України (далі – відповідач, Міноборони України), в якій позивачі просять:
- визнати протиправними та скасувати рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом від 04 липня 2025 року № 48/в, в частині відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у виплаті одноразової грошової допомоги в зв`язку з загибеллю (смертю) військовослужбовця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
- зобов`язати Міністерство оборони України потворно розглянути заяви (з доданими документами) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) про виплату одноразової грошової допомоги в зв`язку з загибеллю (смертю) військовослужбовця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , з врахуванням висновків суду;
Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є матір`ю, а ОСОБА_2 - дружиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проходив військову службу та 18.02.2024 року, перебуваючи в медичному закладі, помер. Після смерті військовослужбовця ОСОБА_3 , його дружина, мати та син звернулися до Міністерства оборони України, в особі його територіальних підрозділів, з заявами про призначення їм одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», проте відповідно до витягу з протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України від 04.07.2025 року № 48/в розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про відмову в призначення одноразової грошової допомоги, оскільки згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_3 про результати спеціального розслідування від 06.03.2024 року № 661 ОСОБА_3 помер в лікувальному закладі під час самовільного залишення військової частини. Відповідач посилався на приписи статті 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до якої призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється, якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком адміністративного правопорушення. Також заявників повідомлено, що син померлого військовослужбовця ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 досягнув повноліття, і за поданими документами неможливо встановити, чи перебував він на утриманні померлого військовослужбовця. Позивачі не погоджуються з вищезазначеним висновками комісії Міністерства оборони України в частині що стосується інтересів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , так як вважають вказані висновки такими, що суперечать вимогам чинного законодавства України та порушують їхні права. Наголошували на тому, що єдиною підставою для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги на їх користь, в зв`язку зі смертю військовослужбовця ОСОБА_3 , зазначено вчинення ним на момент смерті адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172 -11 КУпАП, а саме самовільне залишення військової частини. Проте позивачі категорично не погоджуються з вищевикладеними висновками, оскільки факт самовільного залишення ОСОБА_3 військової частини, в тому числі на момент його смерті є вигаданим та повністю спростовується обставинами, підтвердженими відповідними медичними документами. Зауважили, що виходячи із змісту наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) № 661 від 06.03.2024 року позивачам стало відомо, що 15.10.2023 року командиром військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) було видано наказ № 292, згідно якого визначено, що ОСОБА_3 самовільно залишив військову частину. Виходячи із змісту наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) № 661 від 06.03.2024 року позивачам стало відомо, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 (із основної діяльності) від 28.10.2023 року №4875 «Про підсумки службового розслідування за фактом самовільного залишення частини головним сержантом ОСОБА_3 » встановлено факт самовільного залишення військової частини НОМЕР_3 . Однак позивачі стверджують, що відомості, викладені в наказі командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) №661 від 06.03.2024 року, про перебування ОСОБА_3 на момент смерті в статусі особи, що самовільно залишила військову частину, не відповідають дійсності. Документально підтвердженими відомостями про надання невідкладної медичної допомоги, що відображена в первинній медичній картці Формі №100 вбачається, що 27.10.2023 року ОСОБА_3 перебував в розташуванні військової частини та відповідно звертався за медичною допомогою до госпітального відділення медичної роти військової частини НОМЕР_3 , звідки в подальшому був направлений для проведення стаціонарного лікування, яке проводилося безперервно з 27.10.2023 року по 04.12.2023 року. Окрім того, після проведення стаціонарного лікування в період з 27.10.2023 року по 04.12.2023 року ОСОБА_3 повернувся в розташування військової частини НОМЕР_3 , що фактично підтверджується відомостями, про надання йому медичної допомоги, відображеними картці первинної медичної допомоги у Формі №100 від 16.12.2023 року. За змістом картки первинної медичної допомоги у Формі №100 від 16.12.2023 року вбачається, що 16.12.2023 року військовослужбовець ОСОБА_3 перебував в розташуванні військової частини та відповідно звертався за медичною допомогою до госпітального відділення медичної роти військової частини НОМЕР_3 , звідки в подальшому і був направлений для проведення стаціонарного лікування, яке проводилося безперервно з 16.12.2023 року по 02.02.2024 року, при цьому 12.01.2024 року ОСОБА_3 відповідною постановою ВЛК був визнаний непридатним до військової служби. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 , перебуваючи у медичній установі, помер. Позивачі вважають, що відповідачем формально проведено дослідження питання та перевірку перебування військовослужбовця ОСОБА_3 , на момент його смерті, в статусі особи, яка самовільно залишила військову частину, проігноровано, що виходячи із документально підтверджених періодів перебування Бессараб на лікуванні, інформація про самовільне залишення військової частини повністю спростовується. Окрім того, позивачі наголошували на тому, що відповідачем прийнято оскаржуване рішення за умови не доведеності факту смерті військовослужбовця ОСОБА_3 внаслідок вчинення ним адміністративного правопорушення та не доведення наявності причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою померлого військовослужбовця та його смертю. На підставі вищевикладеного позивачі зазначили, що у відповідача не було правових підстав для тверджень про те, що смерть військовослужбовця ОСОБА_3 є наслідком вчинення ним адміністративного правопорушення, а відтак і для відмови у призначенні позивачам одноразової грошової допомоги з наведених підстав.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.04.2026 року відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
22.04.2026 року через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач не погоджується з заявленими позовними вимогами, просить прийняти відзив та ухвалити рішення, яким у задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі. Відзив обґрунтовано тим, що згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_3 про підсумки проведення службового розслідування від 28.10.2023 № 4875 ОСОБА_3 самовільно залишив розташування військової частини з 30.09.2023. Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 про результати спеціального розслідування від 06.03.2024 № 661 ОСОБА_3 помер в лікувальному закладі під час самовільного залишення військової частини. Згідно із статтею 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем є адміністративним правопорушенням. Зауважив, що на підставі вищезазначеного та відповідно до ч.3 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказуванню. Посилався на правову позицію Верховного суду щодо преюдиційних фактів, які встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Також відповідач зазначив, що рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь- якому спорі рішення, яке вступило в законну силу не може бути поставлено під сумнів.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданим Жовтневим будинком щастя міста Дніпропетровська 18.10.1983 року (повторно).
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дружиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується даними свідоцтва про одруження серії НОМЕР_5 , виданим Виконавчим комітетом Почино-Софіївської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області 14.06.2003 року.
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був призваний на військову службу по мобілізації до Збройних Сил України, згідно Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 25.02.2022 №69/2022.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) №6 від 22.04.2022 року головного сержанта ОСОБА_3 з 22.04.2022 року було зараховано до списку особового складу військової частини НОМЕР_3 та на всі види забезпечення, вважається таким, що справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків.
Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_3 (з основної діяльності) про підсумки проведення службового розслідування від 28.10.2023 №4875 ОСОБА_3 самовільно залишив розташування військової частини з 30.09.2023 та перебуває за його межами по теперішній час.
Тоді як, відповідно до первинної медичної картки форми №100, яка видана госпітальним відділенням медичної роти військової частини НОМЕР_3 27.10.2023 року, ОСОБА_3 о 10 год. 55 хв. 27.10.2023 року звернувся до госпітального відділення медичної роти військової частини НОМЕР_3 . За результатами звернення до госпітального відділення медичної роти військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_3 було встановлено діагноз: «гострий правобічний орхоепідидиміт» та рекомендовано консультацію хірурга для вирішення питання подальшого спрямування в профільне відділення.
Згідно з первинною медичною карткою форми №100, яка видана ПХГ Краматорськ о 12 год. 00 хв. 27.10.2023 року, уточнений діагноз ОСОБА_3 «гострий правобічний орхоепідидиміт», вирішено евакуювати його до м.Барвінкове.
Відповідно до перевідного епікризу №4545/2577 від 03.11.2023 року із медичної карти стаціонарного хворого (форма № 027/о), ОСОБА_3 у період з 28.10.2023 року по 03.11.2023 року проходив лікування в КНП «Барвінковська ЦРЛ», за результатами якого переведений на наступний етап надання медичної допомоги в м.Харків.
У період з 03.11.2023 року по 10.11.2023 року військовослужбовець ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні в Військово-медичному клінічному центрі Північного регіону (Харківська клінічна лікарня на залізничному транспорті №2), з діагнозом «№ 45.9 Гострий правобічний орхіт. Вторинне гідроцелє». 04.11.2023 року проведено оперативне втручання (операція) - розкриття інфікованого гідроцелє справа. 10.11.2023 року військовослужбовець ОСОБА_3 був виписаний з урологічного відділення Військово-медичного клінічного центру Північного регіону, з рекомендацією подальшого стаціонарного лікування. Наведені обставини підтверджуються Випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №18312 від 10.11.2023 року (форма №027/о).
Відповідно до Виписки №5370 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 23.11.2023 року (форма №027/о), в період з 10.11.2023 року по 23.11.2023 року ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні в Харківській клінічній лікарні на залізничному транспорті № 2 Філії «ЦОЗ» АТ «Укрзалізниця», з діагнозом «Гострий правобічний орхіт. Вторинне гідроцелі. Стан після розкриття інфікованого гідроцелє справа від 04.11.2023 року».
Згідно із Випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 586 від 04.12.2023 року в період з 24.11.2023 року по 04.12.2023 року ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні в Державній установі «Інститут дерматології та венерології», з діагнозом «Токсикодермія, ускладнена екзематизацією. Стан після розкриття інфікованого гідроцелє справа від 04.11.2023 року».
Відповідно до первинної медичної картки форми №100, яка видана госпітальним відділенням медичної роти військової частини НОМЕР_3 16.12.2023 року, ОСОБА_3 16.12.2023 року звернувся до госпітального відділення медичної роти військової частини НОМЕР_3 . За результатами звернення до госпітального відділення медичної роти військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_3 було встановлено діагноз: «гострий панкреатит? кишкова кровотеча?» та рекомендовано консультацію хірурга.
Згідно з первинною медичною карткою форми №100, яка видана ПХГ Крам-2 о 12 год. 30 хв. 16.12.2023 року, уточнений діагноз ОСОБА_3 «Варикозно розширені вени стравоходу І ст. (порт гіпертензія). Ерозивно-хморогічна гастропатія. Виразкова хвороба ДПК. Виразка ДПК (ІІ)», вирішено евакуювати його до м.Дніпро.
У період з 16.12.2023 року по 27.12.2023 року військовослужбовець ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпровської міської ради, з діагнозом «Цироз печінки. Кровотеча з варикозно розширених вен стравоходу. Множинні гострі виразки 12-ти палої кишки», що підтверджується Випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 25111 від 27.12.2023 року (форма №027/о). Виписаний для подальшого лікування у військовому госпіталі.
Відповідно до Виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 94 від 17.01.2024 року (форма №027/о) у період з 27.12.2023 року по 17.01.2024 року ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні в ВМКЦ Східного регіону в/ НОМЕР_6 , з діагнозом «Цироз печінки, асоційований з вірусом гепатиту С, клас С за шкалою Чайлд-Пью, з мінімальною активністю, в стадії паренхіматозної та судинної декомпенсації. Портальна гіпертензія другого ступеню, у вигляді гематомегалії та спленомегалії, варикозно розширених вен стравоходу другого ступеню, асциту. Виразкова хвороба цибулини дванадцятипалої кишки, нестійка ремісія з незначним порушенням функції. ЖКХ: хронічний калькульозний холецестит, фаза нестійкої ремісії, без порушення функції. Хронічна постгеморагічна анемія, нетяжка». 17.01.2024 року виписано з рекомендаціями: реалізація рішення ВЛК. Дотримання дієти. Модифікація способу життя.
Перебуваючи на стаціонарному лікування в ВМКЦ Східного регіону, 12.01.2024 року відносно військовослужбовця ОСОБА_3 була проведена госпітальна військово-лікарська комісія в/ч НОМЕР_7 , з метою визначення ступеню придатності до військової служби.
Згідно із свідоцтвом про хворобу № 114 від 12.01.2024 року, яке видане ОСОБА_3 , військово-лікарська комісія постановила: «Захворювання ТАК, пов`язані з проходженням військової служби. На підставі статті 54-а графи II Розкладу хвороб непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку».
16 січня 2024 року висновки ВЛК, викладені в свідоцтві про хворобу № 114 від 12.01.2024 року, затверджено 20 регіональною військово-лікарською комісією, що підтверджується матеріалами справи.
У період з 18.01.2024 року по 02.02.2024 року ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні в Комунальному підприємстві «Новомосковська центральна лікарня інтенсивного лікування», з діагнозом «Цироз печінки, асоційований з вірусом гепатиту С, стадія декомпенсації. Асцит III, ВРВ стравоходу. Печінкова енцефалопатія 0-1. ЖКХ. Хронічний калькульозний холецистит. Виразкова хвороба ЦДПК. Інфіковані рани після центрального катетера. Хронічна анемія середньої тяжкості. Позагоспітальна правобічна пневмонія III кл.гр., ЛН0. Правобічний плеврит», що підтверджується Випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 870 від 02.02.2024 року (форма №027/о). 02.02.2024 року виписаний під спостереження сімейного лікаря.
У період з 13.02.2024 року по 18.02.2024 року ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні в Комунальному підприємстві «Новомосковська центральна лікарня інтенсивного лікування», з діагнозом «Цироз печінки, асоційований з вірусом гепатиту С, стадія декомпенсації. Асцит III, ВРВ стравоходу. Печінкова енцефалопатія III (кома). ЖКХ. Хронічний калькульозний холецестит. Хронічний панкреатит стадія нестійкої ремісії. Позагоспітальна двобічна пневмонія III кл. гр. ЛН І. Виразкова хвороба ЦДПК гостра фаза, стан після кровотечі F3. Постгемарогічна анемія середньої тяжкості. Деформація ЦДПК. ГЕРХ без езофагіта», що підтверджується Випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 1814 від 18.02.2024 року (форма №027/о).
18.02.2024 року, перебуваючи в медичному закладі Комунальному підприємстві «Новомосковська центральна лікарня інтенсивного лікування», ОСОБА_3 помер, що підтверджується Лікарським свідоцтвом про смерть № 253 від 19.02.2024 року, виданим КП «Новомосковська центральна лікарня інтенсивного лікування» та Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_8 , виданим Новомосковським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) 21.02.2024 року.
06.03.2024 року командиром військової частини НОМЕР_3 (з основної частини) було видано наказ № 661 «Про результати спеціального розслідування за фактом смерті головного сержанта ОСОБА_3 », з якого вбачається, що підставою для проведення спеціального розслідування стала доповідь начальника групи цивільно-військового співробітництва військової частини НОМЕР_3 майора ОСОБА_5 від 26.02.2024 №2026/1 «Про факт смерті військовослужбовця», з якої стало відомо про те, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер головний сержант ОСОБА_3 у терапевтичному відділенні КП «Новомосковська центральна лікарня інтенсивного лікування», який згідно наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 15.10.2023 року №292 самовільно залишив військову частину НОМЕР_3 . Також зі змісту наказу № 661 від 06.03.2024 року випливає, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 (з основної частини) від 28.10.2023 №4875 було встановлено факт самовільного залишення військової частини НОМЕР_3 . За результатами службового розслідування було встановлено, що смерть військовослужбовця не визнається такою, що пов`язана з виконанням обов`язків військової служби та не пов`язана з вчиненням кримінального чи адміністративного правопорушення, тілесних ушкоджень не виявлено. Спеціальне розслідування вважати закінченим, вважати смерть головного сержанта ОСОБА_3 такою, що не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
09.03.2024 року наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) № 45-РС головного сержанта ОСОБА_3 виключено зі списків особового складу Збройних Сил України у зв`язку зі смертю.
Наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) № 74 від 14.03.2024 року ОСОБА_3 з 19.02.2024 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, в зв`язку з його смертю внаслідок хронічної печінково-клітинної недостатності. Смерть не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
25.03.2024 року військова частина НОМЕР_3 звернулась до ТУ ДБР у м.Краматорську з повідомленням за фактом виявлення відсутності у розташуванні військової частини на територіях Донецької області, зокрема, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в результаті чого 26.03.2024 року було зареєстроване кримінальне провадження №62024050010000897.
22.04.2024 року було проведено засідання штатної 20 регіональної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця та результатами якого складено протокол №1613 від 22.04.2024 року. Відповідно до Витягу з зазначеного протоколу комісією було визначено, що захворювання головного сержанта ОСОБА_3 , 1977 року народження «Хронічна печінково-клітинна недостатність. Цироз печінки змішаного генезу стадія декомпенсації», яке згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 14.03.2024 року № 74, сповіщення № 33 (вих. № 221) від 27.02.2024 року виданого командиром військової частини НОМЕР_3 , лікарського свідоцтва про смерть № 253 від 19.02.2024 року, свідоцтва про смерть серії НОМЕР_8 від 21.02.2024 року, виданого Новомосковським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Одеса), послужило причиною смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 – Захворювання, яке призвело до смерті, та причина смерті, так пов`язані з проходженням військової служби. 
Після загибелі військовослужбовця ОСОБА_3 , його дружина ОСОБА_2 та мати ОСОБА_1 , звернулися до Міністерства оборони України, в особі його територіальних підрозділів, з заявами від 04.02.2025 року про призначення їм одноразової грошової допомоги, у зв`язку із загибеллю (смертю) ОСОБА_3 , яка пов`язана з проходженням військової служби.
Листом від 24.07.2025 року №7/22647/10 ІНФОРМАЦІЯ_8 повідомив, що Міністерством оборони України затверджені протоколи засідання Комісії Міністерства оборони України стосовно призначення одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Так, розглянувши подані документи, Комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги матері, дружині та сину померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 сержанта ОСОБА_6 (протокол № 48/в від 04.07.2025 року).
Наведений лист було отримано позивачами особисто під підпис лише 15.12.2025 року, що підтверджується матеріалами справи.
До вказаного Повідомлення додано витяг з протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України від 04.07.2025 року № 48/в.
У витязі з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 07.07.2025 року № 48/в, зазначено наступне:
«Розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про відмову в призначення одноразової грошової допомоги:
Відповідно до постанови КМУ від 25 грудня 2013 року № 975:
2. Матері, дружині та сині померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, головного сержанта ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_9 ).
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_3 про результати спеціального розслідування від 06.03.2024 року № 661 ОСОБА_3 помер в лікувальному закладі під час самовільного залишення військової частини.
Згідно зі статтею 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем є адміністративним правопорушенням.
Відповідно до статті 16-4 Закону України «про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється, якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком адміністративного правопорушення.
Окрім цього відповідно до наданих документів син померлого військовослужбовця ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 досягнув повноліття, і за поданими документами неможливо встановити, чи перебував він на утриманні померлого військовослужбовця, як це передбачено статтею 16-1 Закону України «про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції чинній на дату смерті військовослужбовця)».
Не погоджуючись із рішенням Міністерства оборони України, яке оформлене протоколом від 04 липня 2025 року № 48/в, в частині відмови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у виплаті одноразової грошової допомоги в зв`язку з загибеллю (смертю) військовослужбовця ОСОБА_3 , позивачі звернулись до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.
Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року №2011-XII (далі - Закон України №2011-XII) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно з пунктом 2 пункту 1 статті 3 Закону України № 2011-ХІІ дія цього закону, серед іншого, поширюється на членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Відповідно до пункту 1 статті 16 Закону України №2011-XII (тут і надалі - в редакцій чинній на момент смерті ОСОБА_3 ) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. 
Згідно із положеннями пункту 2 частини 2 статті 16 Закону України №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби.
Відповідно до пункту 1 статті 16-1 Закону України №2011-XII у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).
Згідно з підпунктом "а" пункту 1 статті 16-4 Закону України №2011-XII призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), захворювання, інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком вчинення ним кримінального або адміністративного правопорушення.
Пунктом 9 статті 16-3 Закону України №2011-XII визначено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 затверджено "Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" (далі – Порядок №975).
Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 визначено, що допомога, яка не призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Відповідно до п.1 Порядку № 975 (тут і надалі - в редакцій чинній на момент смерті ОСОБА_3 ) цей Порядок визначає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст).
Пунктом 3 Порядку № 975 визначено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть.
Отже, одноразова грошова допомога у разі смерті військовослужбовця, яка не призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги - дати смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть, в розглядуваному випадку в порядку, що діяло станом на 18.02.2024 року (дата смерті ОСОБА_3 , визначена у свідоцтві про смерть Серії НОМЕР_8 ), а Порядок №975 визначає механізм призначення і виплати такої допомоги.
Згідно з пп.2 п.4 Порядку №975 одноразова грошова допомога призначається у разі смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних із проходженням військової служби.
Відповідно до п.5 Порядку №975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується рівними частинами членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста:
у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, передбачених підпунктом 1 пункту 4 цього Порядку, - у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому настала загибель (смерть);
у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, передбачених підпунктами 2 і 3 пункту 4 цього Порядку, - у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому настала загибель (смерть).
Якщо одна із зазначених осіб відмовляється від отримання одноразової грошової допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на її отримання.
Заява про відмову від отримання одноразової грошової допомоги повинна бути нотаріально посвідчена в установленому законодавством порядку.
Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”.
Пунктом 10 Порядку №975 визначено, що члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого), яким призначається та виплачується одноразова грошова допомога, подають за місцем проходження служби (зборів) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста або уповноваженим структурним підрозділам державних органів, на які покладаються функції щодо підготовки необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважений орган), такі документи: заяву кожного повнолітнього члена сім`ї, батьків та утриманців загиблого (померлого), які мають право на отримання допомоги, а у разі наявності малолітніх та/або неповнолітніх дітей - іншого з батьків або опікунів чи піклувальників дітей про виплату одноразової грошової допомоги; витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста із списків особового складу військової частини (підрозділу, органу); витяг з особової справи про склад сім`ї військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, призваного на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.
До заяви додаються копії: документа, що свідчить про причини та обставини загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, зокрема про те, що вона не пов`язана з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи самогубства; свідоцтва про смерть військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста; свідоцтва про народження військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - для виплати одноразової грошової допомоги батькам загиблого (померлого); свідоцтва про шлюб - для виплати грошової допомоги дружині (чоловікові); документів (відповідних сторінок за наявності), що посвідчують особу (паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту) членів сім`ї, з даними про прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) особи, до яких внесено відомості про реєстрацію місця проживання, та довідку про реєстрацію місця проживання (у разі коли відомості про реєстрацію місця проживання до таких документів не внесені); свідоцтва про народження дитини - для виплати одноразової грошової допомоги дитині; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою); рішення районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті, сільської, селищної ради або суду про встановлення над дитиною-сиротою, дитиною, позбавленою батьківського піклування, опіки, піклування (у разі здійснення опіки або піклування над дітьми військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста); рішення суду або нотаріально посвідченого правочину, що підтверджуватиме факт перебування заявника на утриманні загиблого (померлого) (надають особи, які не були членами сім`ї загиблого (померлого), але перебували на його утриманні); постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку смерті (контузії, травми або каліцтва), захворювання.
У разі наявності рішення суду, яке набрало законної сили, з питань призначення та виплати одноразової грошової допомоги члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого), яким призначається та виплачується допомога, подають уповноваженому органові документи, копії документів, зазначені в абзацах другому - шістнадцятому цього пункту, та копію відповідного рішення суду.
Відповідно до п.12 Порядку №975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).
Згідно з п.13 Порядку №975 керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого обов`язково додаються документи, зазначені в пунктах 10 та 11 цього Порядку.
Пунктом 15 Порядку №975 передбачено рішення про відмову у призначенні грошової допомоги може бути оскаржено в установленому порядку.
Відповідно до п.19 Порядку №975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), захворювання, інвалідність чи часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста є наслідком, зокрема, вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення.
Дослідивши наявні в матеріалах справи документи, які також надавались позивачами разом із заявами про призначення їм одноразової грошової допомоги у зв`язку із смертю військовослужбовця ОСОБА_3 , суд встановив наступне.
Пунктом 2 рішення Міністерства оборони України, яке оформлено протоколом від 04 липня 2025 року № 48/в, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги в зв`язку з загибеллю (смертю) військовослужбовця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з посиланням на приписи ст.16-4 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" відповідно до яких призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть) військовослужбовця є наслідком вчинення адміністративного правопорушення. Відповідач зазначив, що ОСОБА_3 помер в лікувальному закладі під час самовільного залишення військової частини, тоді як згідно зі статтею 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем є адміністративним правопорушенням.
Як вбачається з оскаржуваного рішення, до наведених вище висновків про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги в зв`язку з загибеллю (смертю) військовослужбовця відповідач дійшов з огляду на зміст наказу командира військової частини НОМЕР_3 (із основної діяльності) від 28.10.2023 року № 4875 та наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) № 661 від 06.03.2024 року.
Водночас, згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_3 (з основної діяльності) про підсумки проведення службового розслідування від 28.10.2023 №4875 ОСОБА_3 самовільно залишив розташування військової частини з 30.09.2023 та перебуває за його межами по теперішній час, тобто по 28.10.2023 року.
Тоді як, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 (з основної частини) № 661 від 06.03.2024 року «Про результати спеціального розслідування за фактом смерті головного сержанта ОСОБА_3 », підставою для проведення спеціального розслідування стала доповідь начальника групи цивільно-військового співробітництва військової частини НОМЕР_3 майора ОСОБА_5 від 26.02.2024 №2026/1 «Про факт смерті військовослужбовця», з якої стало відомо про те, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер головний сержант ОСОБА_3 у терапевтичному відділенні КП «Новомосковська центральна лікарня інтенсивного лікування», який згідно наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 15.10.2023 року №292 самовільно залишив військову частину НОМЕР_3 . Також зі змісту наказу №661 від 06.03.2024 року випливає, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 (з основної частини) від 28.10.2023 №4875 було встановлено факт самовільного залишення військової частини НОМЕР_3 . За результатами службового розслідування було встановлено, що смерть військовослужбовця не визнається такою, що пов`язана з виконанням обов`язків військової служби та не пов`язана з вчиненням кримінального чи адміністративного правопорушення, тілесних ушкоджень не виявлено. Спеціальне розслідування вважати закінченим, вважати смерть головного сержанта ОСОБА_3 такою, що не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
Отже, зі змісту наведених вище наказів вбачається, що ОСОБА_3 з 30.09.2023 року самовільно залишив військову частину, що не спростовано позивачами.
Проте, як встановлено з матеріалів справи, відповідно до первинної медичної картки форми №100, яка видана госпітальним відділенням медичної роти військової частини НОМЕР_3 27.10.2023 року, ОСОБА_3 о 10 год. 55 хв. 27.10.2023 року звернувся до госпітального відділення медичної роти військової частини НОМЕР_3 . За результатами звернення до госпітального відділення медичної роти військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_3 було встановлено діагноз: «гострий правобічний орхоепідидиміт» та рекомендовано консультацію хірурга для вирішення питання подальшого спрямування в профільне відділення.
Згідно з первинною медичною карткою форми №100, яка видана ПХГ Краматорськ о 12 год. 00 хв. 27.10.2023 року, уточнений діагноз ОСОБА_3 «гострий правобічний орхоепідидиміт», вирішено евакуювати його до АДРЕСА_1 .
Зазначені документи належним чином підтверджують той факт, що 27.10.2023 року ОСОБА_3 перебував в розташуванні військової частини НОМЕР_3 та відповідно звертався за медичною допомогою до госпітального відділення медичної роти військової частини НОМЕР_3 , звідки в подальшому був направлений для проведення стаціонарного лікування, яке проводилося безперервно з 27.10.2023 року по 04.12.2023 року, що також підтверджено наданими позивачами документами та не спростовано відповідачем.
Наведені обставини спростовують відомості зазначені у витязі із наказу командира військової частини НОМЕР_3 (з основної діяльності) про підсумки проведення службового розслідування від 28.10.2023 №4875 про те, що ОСОБА_3 самовільно залишив розташування військової частини та перебував за його межами 27.10.2023 року та в подальшому.
Відсутність ОСОБА_3 в розташуванні військової частини безперервно з 27.10.2023 року по 04.12.2023 року також не може бути кваліфікована як самовільне залишення військової частини, так як військовослужбовець проходив лікування, згідно медичного направлення, що також відображено за змістом первинної медичної картки форми №100, яка міститься в матеріалах справи.
Окрім того, зі змісту картки первинної медичної допомоги у Формі №100 від 16.12.2023 року вбачається, що 16.12.2023 року військовослужбовець ОСОБА_3 перебував в розташуванні військової частини та відповідно звертався за медичною допомогою до госпітального відділення медичної роти військової частини НОМЕР_3 , звідки в подальшому і був направлений для проведення стаціонарного лікування, яке проводилося безперервно з 16.12.2023 року по 02.02.2024 року.
Отже, період відсутності ОСОБА_3 у період з 16.12.2023 року по 02.02.2024 року також не може бути кваліфікована як самовільне залишення військової частини, так як військовослужбовець проходив лікування, згідно медичного направлення, що також відображено за змістом первинної медичної картки форми №100, яка міститься в матеріалах справи.
При цьому, 12.01.2024 року ОСОБА_3 постановою ВЛК був визнаний непридатним до військової служби, а ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 помер, перебуваючи у медичній установі.
Отже, зазначаючи у протоколі засідання комісії Міністерства оборони України від 04.07.2025 року № 48/в про факт перебування ОСОБА_3 на момент його смерті у статусі особи, яка самовільно залишила військову частину починаючи з 30.09.2023 року, відповідач належним чином не перевірив вказані вище обставини, не звернув увагу, що виходячи із змісту наказу № 661 від 06.03.2024 року відомості про самовільне залишення ОСОБА_3 військової частини стосувалися періоду починаючи з 30.09.2023 року, тоді як 27.10.2023 року військовослужбовець безпосередньо перебував в розташуванні військової частини, що спростовує інформацію наведену у наказі командира військової частини НОМЕР_3 (із основної діяльності) від 28.10.2023 року № 4875 та наказі командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) № 661 від 06.03.2024 року про його подальше самовільне залишення військової частини після 27.10.2023 року.
Окрім того, у наказі командира військової частини НОМЕР_3 (з основної частини) №661 від 06.03.2024 року вказана не правильна дата смерті ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_4 , тоді як згідно з свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_8 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Також суд наголошує на тому, що до моменту смерті ОСОБА_3 військова частина НОМЕР_3 не зверталась до органу досудового розслідування із повідомленням за фактом виявлення відсутності у розташуванні військової частини зазначеного військовослужбовця.
Як встановлено з матеріалів справи, лише 25.03.2024 року військова частина НОМЕР_3 звернулась до ТУ ДБР у м.Краматорську з повідомленням за фактом виявлення відсутності у розташуванні військової частини на територіях Донецької області, зокрема, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в результаті чого 26.03.2024 року було зареєстроване кримінальне провадження №62024050010000897.
Тобто відповідне повідомлення за фактом виявлення відсутності у розташуванні військової частини на територіях Донецької області, зокрема, ОСОБА_3 було подано лише після його смерті, після виключення зі списків особового складу Збройних Сил України у зв`язку зі смертю та виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, в зв`язку з його смертю внаслідок захворювання. 
Вирішуючи даний спір суд вважає за необхідне зазначити, що у справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Принцип «належного урядування» не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.
Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що інформація наведена у наказі командира військової частини НОМЕР_3 (з основної діяльності) про підсумки проведення службового розслідування від 28.10.2023 №4875 про самовільне залишення ОСОБА_3 військової частини по день відповідного наказу, а також інформація наведена у наказі командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) № 661 від 06.03.2024 року про самовільне залишення ОСОБА_3 військової частини починаючи з 27.10.2023 року та по день його смерті не підтверджена жодними належними та допустимими доказами, а тому не може бути підставою для відмови позивачам у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги в зв`язку з загибеллю (смертю) військовослужбовця.
Посилання відповідача у відзиві на позов на приписи ч.3 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України за якими обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказуванню, а також на преюдиційність фактів, які встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили, суд вважає безпідставними та такими, що не мають відношення до цієї справи, оскільки суду не надано жодного судового рішення, яке б набрало законної сили та містить встановлені судом факти, що мають преюдиційне значення у цій справі, також відповідачем не зазначено загальновідомих фактів, які б не потребували доказуванню у цій справі.
Згідно із частинами першою та другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем не доведено, що ним було належним чином проведено дослідження питання та перевірку перебування військовослужбовця ОСОБА_3 на момент його смерті в статусі особи, яка самовільно залишила військову частину, а також не взято до уваги документально підтвердженні періоди перебування ОСОБА_3 на лікуванні за період починаючи з 27.10.2023 року по дату його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), що призвело до необґрунтованих та передчасних висновків, про відмову позивачам у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги в зв`язку з загибеллю (смертю) ОСОБА_3 .
Крім того, надаючи правову оцінку оскаржуваній відмові, суд звертає увагу на те, що оскаржуване рішення Міністерства оборони України, в частині відмови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у виплаті одноразової грошової допомоги в зв`язку з загибеллю (смертю) військовослужбовця ОСОБА_3 , обґрунтоване посиланням на приписи ст.16-4 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та статті 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення, з огляду на смерть військовослужбовця під час самовільного залишення військової частини.
Тоді як згідно з підпунктом "а" пункту 1 статті 16-4 Закону № 2011-XII призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), захворювання, інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком вчинення ним кримінального або адміністративного правопорушення.
Проаналізувавши зміст зазначеної норми, суд дійшов висновків, що одноразова грошова допомога не призначається і не виплачується лише у випадку, якщо смерть військовослужбовця є наслідком вчинення ним адміністративного правопорушення. Сам факт вчинення військовослужбовцем адміністративного правопорушення на час настання смерті не є підставою для відмови у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги членам його сім`ї.
Водночас факт вчинення військовослужбовцем адміністративного правопорушення та настання його смерті в результаті вчинення такого адміністративного правопорушення, має бути належним чином доведений.
Тоді як з матеріалів справи вбачається, що причиною смерті головного сержанта ОСОБА_3 послужило захворювання: «Хронічна печінково-клітинна недостатність. Цироз печінки змішаного генезу стадія декомпенсації» і причина смерті визнана 20 регіональною військово-лікарською комісією по встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця, пов`язаною з проходженням військової служби (Витяг з протоколу №1613 від 22.04.2024 року). 
Наведені обставини відповідачем не спростовані, докази вчинення ОСОБА_3 адміністративного правопорушення, яке б призвело до його смерті, до суду не надані.
Отже, відповідачем прийнято оскаржуване рішення за умови не доведеності факту смерті військовослужбовця ОСОБА_3 внаслідок вчинення ним адміністративного правопорушення та не доведення наявності причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою померлого військовослужбовця та його смертю.
Водночас матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 , 1977 року народження, помер в результаті захворювання, яке пов`язане із проходженням військової служби, а не в результаті вчинення ним адміністративного правопорушення, що мало своїм наслідком його смерть, а відтак відмова відповідача у призначені та виплаті членам сім`ї загиблого військовослужбовця одноразової грошової допомоги є необґрунтованою та безпідставною.
Таким чином, рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом від 04 липня 2025 року № 48/в, в частині відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у виплаті одноразової грошової допомоги в зв`язку з загибеллю (смертю) військовослужбовця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 є протиправним та підлягає скасуванню.
Отже, з метою повного та всебічного захисту порушених прав позивачів виникає необхідність зобов`язати Міністерства оборони України потворно розглянути заяви (з доданими документами) ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виплату одноразової грошової допомоги в зв`язку з загибеллю (смертю) військовослужбовця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , з врахуванням висновків суду.
Інші доводи не є юридично значимими та не впливають на висновки суду.
Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Окрім того, що згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ч. 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
У відповідності до ч. 1 і ч.2 ст.73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем у справі не доведено правомірність оскаржуваного рішення, тоді як позивачем належним чином та в повному обсязі доведено ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.
За наведених обставин та беручи до уваги норми чинного законодавства, якими врегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як встановлено з матеріалів справи, позивачем-1: ОСОБА_1 при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в загальному розмірі 2662,40 грн., що документально підтверджується квитанціями ID: 1468-5007-7245-9727 та ID: 1445-8745-3497-5243 від 25.03.2026 року.
Позивачем-2: ОСОБА_2 при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в загальному розмірі 2662,40 грн., що документально підтверджується квитанціями ID: 8603-9329-4425-1707 та ID: 0575-0100-6304-8289 від 25.03.2026 року.
Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачами було надмірно сплачений судовий збір, оскільки у даній справі заявлена одна вимога немайнового характеру кожним з позивачів, тоді як судовий збір сплачено за дві вимоги немайнового характеру кожним з них.
При цьому суд роз`яснює, що відповідно до положень ч.1 ст.7 Закону України “Про судовий збір” сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду зокрема в разі: внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Таким чином, сплачений позивачами судовий збір за подання позовної заяви до суду підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України у розмірі 1331,20 грн. на користь ОСОБА_1 та у розмірі 1331,20 грн. на користь ОСОБА_2 .
Керуючись статтями 2, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 257, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ВИРІШИВ:
Позовну заяву позивача-1: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ), позивача-2: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ 00034022) про визнання протиправним та скасування рішення в частині, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
Визнати протиправними та скасувати рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом від 04 липня 2025 року № 48/в, в частині відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у виплаті одноразової грошової допомоги в зв`язку з загибеллю (смертю) військовослужбовця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Зобов`язати Міністерство оборони України потворно розглянути заяви (з доданими документами) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) про виплату одноразової грошової допомоги в зв`язку з загибеллю (смертю) військовослужбовця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , з врахуванням висновків суду.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ 00034022) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) грн. 20 коп. 
Стягнути на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ 00034022) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) грн. 20 коп. 
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Повний текст рішення складено та підписано 05.06.2026 року.

Суддя О.М. Неклеса