20.04.2026 
Справа № 331/3321/25
Провадження № 2/331/409/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2026 року м. Запоріжжя

Олександрівський районний суд міста Запоріжжя у складі:
головуючого - судді Антоненко М.В.
за участю секретаря - Волотко М.П.

розглянувши у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Запоріжжя про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу , стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до квартирно- експлуатаційного відділу міста Запоріжжя про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу, про стягнення середнього заробітку за затримку виплати розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди.
Просить суд, визнати незаконним її звільнення з 14.05.2025 року з посади начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера квартирно-експлуатаційного відділу міста Запоріжжя, визнати наказ №59 від 13.05.2025 року про звільнення незаконним, скасувати його;поновити її на посаді начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера Квартирно-експлуатаційного відділу міста Запоріжжя; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.05.2025 року по день поновлення на роботі; стягнути невиплачену компенсацію за невикористану соціальну відпустку в сумі 11205,18 грн (одинадцять тисяч двісті п`ять гривень 18 копійок); стягнути середній заробіток за затримку виплати розрахунку при звільненні в сумі 29605,17 грн (двадцять дев`ять тисяч шістсот п`ять гривень 17 копійок); стягнути моральну шкоду в сумі 100 000,00 грн (сто тисяч гривень 00 копійок).
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона працювала на посаді начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера в квартирно-експлуатаційному відділі м. Запоріжжя - відповідача по справі з 01.01.2010 року. 
14 травня 2025 року її було звільнено з роботи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - у зв`язку з відмовою у наданні допуску до державної таємниці згідно наказу начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя від 13.05.2025 №59 (цей факт підтверджується копією наказу №59 від «13» травня 2025 року).
Вважає, що наказ про її звільнення винесений керівництвом установи незаконно, а отже підлягає скасуванню, а вона має бути поновлена на посаді, з огляду на наступне:
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю.
У відповідності до ст. 32 Кодексу законів про працю України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.
Закон України «Про державну таємницю» не передбачає автоматичне звільнення працівника у разі відмови у наданні йому допуску без врахування конкретних обставин.
Роботодавцем були надані на розгляд лише ті вакансії для переведення на іншу посаду, які не потребують допуску до державної таємниці, які на його думку їй підходять, але не надав увесь перелік вакантних посад, чим позбавив її права вибору.
Порушення вимог ст. 25 Закону України «Про державну таємницю» (Державний орган, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація зобов`язані у п`ятиденний строк з дня надходження повідомлення органу Служби безпеки України про відмову у наданні громадянину допуску до державної таємниці письмово повідомити такого громадянина про причини і підстави відмови. Громадянин має право оскаржити рішення про відмову у наданні допуску до державної таємниці в порядку, встановленому законом) щодо обов`язкового ознайомлення працівника з висновком СБУ у відповідності до ст. 25 Закону України «Про державну таємницю», рішення про надання або відмову в наданні допуску до державної таємниці приймається на підставі висновку органу Служби безпеки України. Закон також передбачає, що особа, якій відмовлено в допуску, має бути ознайомлена з відповідним висновком або обґрунтуванням такої відмови, що є гарантією права на захист. 
В даному випадку, в порушення наведених норм, роботодавець не надав їй на ознайомлення висновок управління Служби безпеки України в Запорізькій області, на підставі якого було скасовано допуск до державної таємниці. На її запит від 06.05.2025 року за № 692 (вхідний КЕВ), відповідачем відмовлено в ознайомленні по надуманим причинам (вихідний КЕВ від 08.05.2025 №745). Це позбавило її можливості:
- з`ясувати причини такого рішення;
- оцінити його обґрунтованість;
- оскаржити його в адміністративному чи судовому порядку відповідно до чинного законодавства.
Таким чином, роботодавцем було порушено її право на доступ до інформації, що безпосередньо порушує трудові права та є істотною підставою її звільнення. Фактичне усунення роботодавцем її від участі в прийнятті рішення про звільнення, без надання змістовної інформації щодо причин скасування допуску, є недопустимим з огляду на принципи відкритості, правової визначеності та справедливості.
Крім того, відсутність (ненадання роботодавцем) офіційного документу - висновку СБУ унеможливлює перевірку законності дій роботодавця та прирівнюється до безпідставного рішення про звільнення.
Більше того, в підставі наказу про звільнення від 13.05.2025 року є наказ начальника КЕВ м. Запоріжжя №203 від 05.11.2024 року «Про припинення доступу до державної таємниці у зв`язку із закінченням терміну дії». В даному випадку було припинення, а не скасування доступу. Лист, на який посилається відповідач датований 12.11.2024 р. Тобто, за результатами отриманого листа від СБУ в Запорізькій області наказу про скасування доступу до державної таємниці в КЕВ м. Запоріжжя не має, і цей факт зобов`язує відповідача дотримуватися «Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року №939 дек»., який зобов`язує роботодавця пунктом 56 Порядку № 939 , що для розгляду питання про надання громадянину допуску до державної таємниці та проведення його перевірки у зв`язку з таким допуском ІНФОРМАЦІЯ_2 підприємства, установи, організації подає до органу СБУ підписаний керівником підприємства, установи, організації вмотивований запит, в якому зазначається необхідність надання громадянину допуску до державної таємниці та викладається інформація,. отримана під час співбесіди з громадянином, що може мати значення для прийняття рішення про надання йому допуску до державної таємниці. 
Відповідач, для виконання свого обов`язку забезпечити право на працю працівника, не подав документи повторно до органу СБУ за письмовим проханням її, як працівника (заява ОСОБА_1 про повторне направлення до СБУ документів для отримання доступу до державної таємниці).
Роботодавцем не дотримано вимог ст. 49-2 КЗпП України щодо попередження про звільнення.
Згідно зі статтею 49-2 Кодексу законів про працю України, у випадках зміни в організації виробництва і праці, в тому числі у зв`язку зі скасуванням допуску до державної таємниці, роботодавець зобов`язаний письмово попередити працівника про можливе звільнення не менш як за два місяці до дати фактичного припинення трудового договору.
Жодного письмового повідомлення про майбутнє звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вона не отримувала, що прямо суперечить положенням чинного законодавства. Більш того, їй не було надано інформацію (довідку) про наявність всіх наявних вакансій або можливості переведення на іншу посаду, яку вона б вибрала за власним бажанням, а не те що вважав за потрібне роботодавець, яка не потребує допуску до державної таємниці, що також є обов`язком роботодавця відповідно до ст. 32 КЗпП України. Роботодавець зобов`язаний надати повну інформацію про всі наявні вакансії, які не вимагають допуску до держтаємниці. Роботодавець має запропонувати всі вакансії, включаючи ті, що не відповідають кваліфікації. Не пропонуючи їх, він позбавляє працівника права вибору і порушує гарантії його права на труд.
Практика судів свідчить, що відсутність попередження про звільнення, навіть у випадках, коли звільнення відбувається на підставі відмови у наданні допуску до державної таємниці, є істотним порушенням трудового законодавства і підставою для поновлення працівника на роботі.
Обов`язковими умовами є письмове попередження - персоналізоване, не пізніше ніж за 2 місяці до звільнення (ч. 2 ст. 40 + ч. З ст. 49-2 КЗпП).
Пропозиція всіх вакансій, які з`явилися у період від попередження до звільнення, не тільки за кваліфікацією працівника (за змістом ч. З ст. 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав обов`язок щодо працевлаштування працівника, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду та існували на день звільнення).
Неправильне оформлення - наприклад, усна форма, відсутність підпису, неподання всіх вакансій - є підставою для визнання звільнення незаконним із наступним поновленням працівника, відшкодуванням зарплати та моральної шкоди.
Зазначена вище обставина свідчить про формальний характер дій роботодавця та порушення базових трудових гарантій працівника, закріплених у Конституції України та приписів Кодексу законів про працю України.
Це обставина додатково підтверджує, що її звільнення не ґрунтується на належних правових підставах, а відповідна процедура не відповідала вимогам чинного законодавства України.
Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 р. №100 (Порядок №100).
Нормами абз. 3 п. 2 Порядку №100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто що передують дню звільнення працівника з роботи.
В силу пункту 5 розділу IV Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.
За змістом абз. 2 п. 8 Порядку №100 після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з отриманням вимог законодавства (абз. З п. 8 Порядку №100).
Заробітна плата за листопад - 36457,25 грн Кількість відпрацьованих днів за листопад - 20 р.д. Заробітна плата в грудні - 11475,09 грн Кількість відпрацьованих днів в грудні - 14 р.д. (36457,25 + 11475,09) / (20 + 14) = 47932,34 / 34 = 1409,77 грн за один робочий день 1409,77 * 21р.д. = 29605,17 грн.
Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу станом на 12.06.2025 року (на момент звернення до суду) складає 29605,17 гривень. 
Службове розслідування, яке нібито стало підставою для її звільнення, було проведене лише через пів року після припинення допуску до державної таємниці, що є порушенням принципу своєчасності та свідчить про формальний характер дій роботодавця. Більше того, підстава, яка виникла у роботодавця, а саме рапорт від 24.04.2025 року ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 свідчить про примусовий характер щодо своїх підлеглих керівником КЕВ м. Запоріжжя Іваном Максименка вирішення питання знаходження її на посаді начальника КЕВ - головного бухгалтера КЕВ м. Запоріжжя. Рапорт написаний під тиском роботодавця. Начальнику КЕВ м. Запоріжжя достатньо було на її письмове прохання від 06.05.2025 року (вхідний КЕВ №691) продовжити службове розслідування в розумні строки, надати повторно пакет документів до СБУ в Запорізькій області (які були оформлені належним чином ще в листопаді 2024 року для повторної подачі), повторну заяву на начальника КЕВ м. Запоріжжя про направлення пакету документів на СБУ було мною написано 12.05.2025 (отримана діловодом 12.05.2025 в 11.30) не розглянута, відповіді не надано.
Про стягнення середнього заробітку за затримку виплати розрахунку при звільненні.
При її звільненні 14.05.2025 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Запоріжжя не зробив повний розрахунок при звільненні за невикористану соціальну відпустку, як матері двох неповнолітніх дітей, право на яку виникло у неї ще в 2009 році - на той час вона мала двох дітей віком до 15 років. 
Актові записи свідчать, що у період з 02.01.2009 року по 14.01.2009 року вона мала право на отримання соціальної відпустки, а згідно роз`яснення МІНІСТЕРСТВО ПРАЦІ ТА СОЦІАЛЬНОЇ ПОЛІТИКИ УКРАЇНИ, лист від 14.04.2008 N 235/0/15-08/13 Роз`яснення щодо застосування статті 19 Закону України "Про відпустки" (додаткові відпустки працівникам, які мають дітей) "Жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 7 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України ( 322-08 )).
У разі коли працівник, який має право на соціальну відпустку, з якихось причин не скористався цим правом у році досягнення дитиною певного віку або ж за кілька попередніх років, він має право використати цю відпустку, і в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачена компенсація за всі невикористані дні відпусток, як це передбачено статтею 24 Закону України "Про відпустки". Законодавством не передбачено строку давності, після якого втрачається право на додаткову соціальну відпустку працівників, які мають дітей.
Вона неодноразово зверталася про надання цієї відпустки до роботодавця, надавала роботодавцю відповідь на її запит до Управління Держпраці в Запорізькій області (який досі знаходиться у роботодавця), але її заяви були проігноровані роботодавцем по надуманій підставі - що колишній кадровий працівник не зберіг відповідні підтверджуючі документи, а теперішній кадровий працівник не звернувся в галузевий архів. З цієї причини вона вимушена була самостійно звернутись в галузевий архів МОУ та отримала підтверджуючі документи. Тож, на підставі наданого розрахункового листка за травень 2025 року, КЕВ м. Запоріжжя не нарахував та не сплатив їй компенсацію за невикористану соціальну відпустку (в 2009 році 7 к.дн) при звільненні в розмірі - 1600,74 * 7= 11205,18 грн.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, в день звільнення роботодавець зобов`язаний повністю розрахуватись із працівником. Проте в день звільнення розрахунок не був проведений належним чином. 
Відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних працівникові сум у строки, визначені законом, при звільненні - роботодавець зобов`язаний виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Станом на 12.06.2025 року, розрахунок мною повністю не проведено, тому з відповідача слід стягнути середній заробіток за період затримки, а саме: Заробітна плата за листопад - 36457,25 грн Кількість відпрацьованих днів за листопад - 20 р.д. Заробітна плата в грудні - 11475,09 грн Кількість відпрацьованих днів в грудні - 14 р.д. (36457,25 + 11475,09) / (20 + 14) = 47932,34 / 34 = 1409,77 грн за один робочий день 1409,77 * 21р.д. = 29605,17 грн. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні станом на 12.06.2025 року (на момент звернення до суду) складає 29605,17 гривень. 
Щодо неї систематично вчинялися дії, які мають ознаки мобінгу (цькування). Зокрема:
- безпідставна критика та приниження в присутності інших працівників;
- обмеження в доступі до інформації, необхідної для виконання службових обов`язків;
- поширення негативної інформації, що шкодить моїй репутації;
- ігнорування моїх звернень та ініціатив.
Ці дії носили систематичний характер, викликали у неї емоційне виснаження, стрес, тривожність, депресивний стан, що підтверджується електронними листками про тимчасову непрацездатність. 
Такі дії суперечать КЗпП України, якою заборонено мобінг (цькування) на роботі, а також є порушенням ст. 28 Конституції України та ст. 4 ЗУ "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні".
Існування цих обставин підтверджується наступним:
Начальником КЕВ м. Запоріжжя Іваном Максименко, безпідставно було її усунуто від ознайомлення вхідних документів, які стосувалися напряму виконання нею посадових обов`язків. Ігнорування її запитів ті надання інформації. Усунення від виконання моїх обов`язків, які в майбутньому могли б негативно позначиться при проведенні перевірки Державною аудиторською службою. Головне усунення від надання інформації - це відмова в ознайомленні з новим штатом, який повинен був введений з 01.01.2025 року, інформація про який прямо впливає на виконання її посадових обов`язків як головного бухгалтера.
Без жодних наказів по установі, її перемістили на інше робоче місце (навіть якщо такий наказ й існував, їй не надали з ним ознайомитися всупереч приписам Інструкції про діловодство в Збройних Силах України). Невідомі особи викинули з її робочого кабінету особисті речі в коридор, вилучили документи, опис яких їй так і не надали, що фактично унеможливило здати посаду головного бухгалтера згідно чинного законодавства, пошкодили особисті речі (сертифікати та дипломи), деякі (такі як сертифікат про знання української мови та сертифікат про підвищення кваліфікації головного бухгалтера, виданий університетом імені Ярослава Мудрого) зникли взагалі. Здерли табличку «Начальник фінансово- економічного відділення - головний бухгалтер» з дверей та поклали до особистих речей, які умисно замурзані, у пакет БМВ.
Всупереч Постанови КМУ від 12 січня 2024 р. № 23 «Деякі питання оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери», яка зобов`язує керівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери забезпечити: диференціацію заробітної плати працівників, які отримують заробітну плату на рівні мінімальної у межах фонду оплати праці, шляхом встановлення доплат, надбавок, премій з урахуванням складності, відповідальності та умов виконуваної роботи, кваліфікації працівника, результатів його роботи. Їй, як головному бухгалтеру, який має найвищий тарифний розряд в установі згідно затвердженого штату, зменшили заробітну плату в грудні 2024 року у вигляді премії в 10 разів, ніж працівникам сторожової охорони (вони мають найнижчий розряд за штатним розписом). На її думку, це принизливо. Цими діями начальник КЕВ м. Запоріжжя залякав всіх інших працівників, бо втрата цієї роботи для багатьох це крах. Такі дії є порушенням статей 21, 22 КЗпП України та статті 2 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації».
Всі ці дії супроводжувалося забороною для інших працівників з нею спілкуватися, надавати розпорядження, телеграми та реєструвати заяви та рапорти.
Внаслідок негативних висловлювань в її сторону начальником КЕВ м. Запоріжжя під час виконання нею службових обов`язків в грудні 2024 року вона впала, отримала травму, внаслідок чого перебувала на лікарняному, який їй не оплатили, через те що начальником КЕВ м. Запоріжжя особисто було знищено заяву про відзив заяви про відпустку за власний рахунок. З приводу травми на ганку установи в робочий час, керівництвом було проведено формальне службове розслідування, за висновками якого було звинувачено діловода КЕВ м. Запоріжжя. Акт по отриманій травмі їй з грудня 2024 року і до теперішнього часу надано не було, що позбавило її можливості його оскаржити, бо травма була отримана під час виконання нею посадових обов`язків.
Будучі постійно під моральним та психологічним тиском, її імунітет давав збій, внаслідок чого вона вимушена була звернутись за лікарняною допомогою.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1 статті 1167 ЦК України визначено загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь - якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобт,о суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Тлумачення статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Моральна шкода полягає, зокрема у приниженні честі та гідності фізичної особи, відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи.
Стаття 23 ЦК України встановлює, яку форму може набувати моральна шкода, та в яких випадках вона може бути заподіяна особі. Перелік не має вичерпного характеру.
Отже, моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової ізоди, ЦК не встановлює ні мінімального, ні максимального розміру і шкодування моральної шкоди. Безумовно, моральну шкоду неможливо компенсувати в повному обсязі, оскільки немає і не може бути точних критеріїв майнового вираження щиросердечного болю, честі, гідності особи, тому будь-який її розмір буде мати суто умовне вираження. Критерії оцінки, якими можна керуватися при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, різноманітні. Головне - щоб за їх допомоги можна було вимірити глибину і тривалість страждань (для людей).
Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).
Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства.
Відповідач своїми діями призвів до погіршення і позбавлення можливості реалізації нею своїх звичок і бажань, позбавив професійного розвитку, до якого вона прагнула, здійснював психологічний тиск, здійснював мобінг, всі ці обставини призвели до погіршення її відносин з оточуючими людьми внаслідок тиску та маніпуляцій з боку відповідача.
Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2025 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін, призначено підготовче засідання.
25.06.2025 р. через підсистему «Електронний суд» від представника квартирно- експлуатаційного відділу міста Запоріжжя до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву ОСОБА_1 в якому зазначено, що доводи позивачки щодо її незаконного звільнення на підставі п.2.ч.1 ст.40 КзПП України є необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. КЕВ м. Запоріжжя як роботодавець не мало можливості залишити ОСОБА_1 на роботі, оскільки органами СБУ відмовлено останній у наданні допуску до державної таємниці, а сама позивачка добровільно відмовилась від запропонованих посад, які у повному обсязі відповідали її освіті, кваліфікації та досвіду роботи. 
Ухвалою суду від 12.01.2026 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 11.03.2026 року.
Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши думку сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.
Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
Згідно з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 працювала в Квартирно-експлуатаційному відділі міста Запоріжжя на посаді начальника фінансово-економічного відділу - головного бухгалтера з 01.01.2010 р. по 14.05.2025 р., що підтверджується записом в трудовій книжці НОМЕР_1 (а.с.20,21) 
05.11.2024 року у ОСОБА_1 закінчився термін дії допуску до державної таємниці, у зв`язку з чим, наказом від 05.11.2024 р. №203 начальника КЕВ міста Запоріжжя Максименко І.Ю. з 06.11.2024 року начальнику фінансово-економічного відділу - головному бухгалтеру ОСОБА_1 припинено доступ до державної таємниці. В пункті 3 наказу зазначено наступне: у разі отримання матеріалів від Служби безпеки України про продовження ОСОБА_1 терміну допуску до державної таємниці поновити припинений доступ до матеріальних носіїв секретної інформації за встановленим порядком. З наказом 05.11.2024 року позивачка ознайомлена під особистий підпис. (а.с.111-112)
У відзиві представником КЕВ м.Запоріжжя зазначено, що посада начальника фінансово-економічного відділу - головного бухгалтера відповідно до Номенклатури посад працівників Квартирно експлуатаційного відділу міста Запоріжжя від 25.05.2023 року, яка погоджена Управлінням Служби безпеки України 03.07.2023 року, потребувала обов`язкої наявності допуску та доступу до державної таємниці відповідному працівнику. Зазначена номенклатура посад розроблена, погоджена і затверджена відповідно до вимог п.50 «Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування на підприємствах, в установах та організаціях», затвердженого Постановою КМУ від 18.12.2013 р. № 939 (за зімнами).
В жовтні 2024 року КЕВ м. Запоріжжя надіслано до УСБУ в Запорізькій області матеріали стосовно допуску та доступу до державної таємниці ОСОБА_1 (реєстр.№18 дск від 15.10.2024р.) 21.11.2024 року відповідач отримав лист Управління Служби безпеки України в Запорізькій області №59/17/3481дск від 12.11.2024 року (реєстр.№59/17/3481дск від 12.11.2024р.) з поміткою: «копіюванню не підлягає» про припинення допуску начальнику фінансово-економічного відділу - головного бухгалтера ОСОБА_1 до державної таємниці. В листі зазначено таке «… ОСОБА_2 надала недостовірні відомості щодо наявності зареєстрованого аккаунта в соціальній мережі. Так, за наявними даними, ОСОБА_2 має профіль у проросійській соціальній мережі «Вконтакте»…». В той же день, ОСОБА_1 ознайомлена з відповіддю УСБУ в Запорізькій області про зазначений факт відмови в допуску до державної таємниці, що підтверджується її особистим підписом на документі. Надати лист-відповідь УСБУ в Запорізькій області чи його копію не є можливим у зв`язку з тим, що відповідь має гриф обмеження доступу «Для службового користування» і є службовою інформацією, доступ до якої обмежено. Застосування грифу «обмеження доступу» передбачено п.24.31 Переліку відомостей Збройних Сил України, що становлять службову інформацію, затвердженого Наказом Генерального штабу ЗСУ від 30.01.2023 року №12. При цьому, надання примірників або копій документів із грифом «для службового користування» допускається за відповідною вказівкою керівника підрозділу на спеціалізованому обладнанні автоматизованих систем класу 1 з реєстрацією у журналі поширення документів. Приймаючи до уваги той факт, що така автоматизована система відсутня в КЕВ міста Запоріжжя, ОСОБА_1 ознайомлена із відповідним документом під особистий підпис.
Факт наявності зареєстрованого аккаунта у проросійській соціальній мережі «Вконтакте» та ознайомлення під особистий підпис з відповіддю УСБУ в Запорізькій області, позивачкою ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечувався та, крім цього підтверджується службовою запискою начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 КЕВ м. Запоріжжя ОСОБА_3 (а.с.114-118,123,125) 
КЕВ м. Запоріжжя було надано ОСОБА_1 строк з листопада 2024 по травень 2025 р. для усунення виявлених порушень, які стали причиною відмови у наданні такого допуску. Разом з тим, як слід із наданої суду службової записки бухгалтера ФЕВ, позивачка в грудні місяці знаходилась на лікарняному 12 робочих днів. З 01.01.2025 року по 31.01.2025 року за особистою заявою знаходилась у відпустці без збереження заробітної плати. З 01.02.2025 року по 03.05.2025 року ОСОБА_1 за особистою заявою знаходилась у відпустці без збереження заробітної плати, яка була їй надана як вимушено переміщеній особі.(а.с.129)
В листі Командування Сил логістики №370/4654 від 28.04.2025 року, адресованого КЕВ м.Запоріжжя зазначено, що подальше перебування працівника на посаді, якому відмовлено у наданні допуску до державної таємниці, є неможливим та суперечить ст. 23 Закону України «Про державну таємницю», п.87 «Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 №939. (а.с.119,120)
05.05.2025 року після відпустки позивачки, яка тривала з 01.02.2025 року по 05.05.2025р., наказом начальника КЕВ м.Запоріжжя № 85 створено комісію, яку зобов`язано провести службове розслідування задля вирішення питання щодо подальшого знаходження на посаді начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера працівника ЗСУ ОСОБА_1 без допуску та доступу до державної таємниці - в термін до 09 травня 2025 р. (Підстава - службова записка начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 працівника ЗСУ ОСОБА_3 від 24.04.2025 р.) (а.с.120)
В цей же день голова комісії звернувся ОСОБА_1 з письмовою вимогою про надання пояснення з приводу позбавлення допуску та доступу до державної таємниці та можливості подальшого перебування на посаді, яка передбачає виконання роботи, пов`язаною з державною таємницею. У вказаному листі міститься особисто зроблений позивачкою напис про те, що в термін до 08.05.2025 р. нею будуть надані відповідні пояснення. 06.05.2025 р. ОСОБА_1 звернулась до начальника КЕВ м.Запоріжжя з листом в якому наполягала продовжити термін службового розслідування до 30.05.2025 р. Згідно із службовою запискою від 06.05.2025 р. начальник КЕВ м.Запоріжжя повідомив начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера ОСОБА_1 про те, що відсутні підстави для продовження строку службового розслідування. (а.с.121,122)
В письмових поясненнях від 08.05.2025 р., наданих на ім`я начальника КЕВ м.Запоріжжя, ОСОБА_1 зазначила, що нею були усунені недоліки в поданих документах про надання їй доступу до державної таємниці, про що вона повідомила УСБУ в Запорізькій області та начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 (а.с.124) 
Відповідно до службової записки начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 КЕВ м.Запоріжжя ОСОБА_3 від 09.05.2025 р., факт усунення причин відмови в надані допуску до державної таємниці не підтверджений об`єктивними даними, крім того, від ОСОБА_1 на адресу КЕВ м.Запоріжжя не надходило у встановленому законом порядку пояснень чи інформувань щодо можливості підготовки пакету документів на органи СБУ для отримання допуску. (а.с.125) 
За результатами проведення службового розслідування, комісією складено акт від 09.05.2025 року, в якому зазначено таке:
Комплексним аналізом матеріалів службового розслідування встановлено, що доводи службової записки про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 із займаної посади за неналежне виконання посадових обов`язків відповідно до п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України знайшли своє підтвердження з огляду на таке. ОСОБА_1 не забезпечила належних умов для виконання посадових обов`язків начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера, пов`язаних з державною таємницею, що підтверджено листом УСБУ в Запорізькій області від 12.11.2024 р. № 59/17/3481 дск. Допущені ОСОБА_1 порушення призвели до скасування їй допуску до державної таємниці за формою 2 згідно із розпорядженням Центрального управління Служби безпеки України від 12.11.2024 № 59/17/3481 дск. 
Висновки комісії: Визначити наявність підстав для звільнення з займаної посади начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера працівника ЗСУ ОСОБА_1 ; запропонувати працівнику ЗСУ ОСОБА_1 іншу посаду, яка відповідає її освіті та не потребує допуску до державної таємниці. 
Згідно з наказом начальника КЕВ міста Запоріжжя від 09.05.2025 року №90, на підставі матеріалів службового розслідування проведеного комісією :
Визначити наявність підстав для звільнення з займаної посади начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера працівника ЗСУ ОСОБА_1 ; запропонувати працівнику ЗСУ ОСОБА_1 іншу посаду, яка відповідає її освіті та не потребує допуску до державної таємниці, а саме: 
-бухгалтера паливного складу;
-економіста виробничого відділення;
-економіста з планування відділення експлуатації фондів;
У разі відмови ОСОБА_1 від запропонованих посад звільнити її з КЕВ м. Запоріжжя за п.2.ч.1 ст.40 КзПП України та видати відповідний наказ. (а.с.112,113)
На виконання зазначеного наказу, 13.05.2025 року комісією КЕВ міста Запоріжжя складено акт про переведення працівника ЗСУ ОСОБА_1 на іншу посаду яка не потребує доступу та допуску до державної таємниці та відповідає освіті та досвіду роботи, а саме: 
-бухгалтера паливного складу І кваліфікаційної категорії 9 розряду з посадовим окладом 5527,00 грн.
-економіста виробничого відділення І кваліфікаційної категорії 9 розряду з посадовим окладом 5527,00 грн.;
-економіста з планування відділення експлуатації фондів І кваліфікаційної категорії 9 розряду з посадовим окладом 5527,00 грн.;
Після розгляду запропонованих посад працівник ЗСУ ОСОБА_1 відмовилась на переведення на запропоновану посаду. В акті міститься відмітка про ознайомлення та особистий підпис ОСОБА_1 (а.с.113,114) 
Наказом начальника КЕВ м. Запоріжжя від 13.05.2025 року №59 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера 14 розряду КЕВ м.Запоріжжя у зв`язку з відмовою у наданні допуску до державної таємниці та відмовою від переведення на запропоновані посади на підставі п.2.ч.1 ст.40 КзПП України.
Підстава: лист УСБУ в Запорізькій області від 12.11.2024 р. № 59/17/3481 дск. Відповідно до ст..23 ст.24 Закону України «Про державну таємницю» ОСОБА_1 відмовлено у наданні допуску до державної таємниці, лист Командування Сил логістики від 28.04.2025 р. № 370/4654, наказ начальника КЕВ м.Запоріжжя від 05.11.2024 р. № 203 «Про припинення доступу до державної таємниці у зв`язку із закінченням терміну дії», акт про проведення службового розслідування від 09.05.2025 р. вх.№ 723, акт (про переведення (відмова від переведення)) на іншу посаду від 13.05.2025 р. вх.№ 736.
Виплатити вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку (ст.. 44 КЗпП).
Бухгалтеру провести оплату за невикористану відпустку за період: тривалістю 09 календарних днів за період роботи з 17.09.2024 р. по 31.12.2024 р.; тривалістю 01 календарних днів за період роботи з 05.05.2025 р. по 14.05.2025 р. (наказ начальника КЕВ від 26.12.2024 № 149 «Відпустка за власний рахунок тривалістю 31 календарний день з 01.01.2025 р. по 31.01.2025 р.» підстава заява ОСОБА_1 від 26.12.2024 р. № 2080, наказ начальника КЕВвід 31.01.2025 р. № 20 «Згідно частини 4 статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року № 2136» тривалістю 90 календарних днів підстава заява ОСОБА_1 № 198 від 31.01.2025 р., довідка від 30 січня 2025 р. №3244-7002194682 «Про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи»). (а.с.128)
13.05.2025 року КЕВ м.Запоріжжя проведено повний розрахунок із ОСОБА_1 , включаючи заробітну плату за відпрацьований час, компенсації за невикористані відпустки та інші виплати, передбачені трудовим законодавством.
Пунктом 2 частини 1 статті 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.
Тобто, за загальним правилом, визначеним п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України роботодавець може звільнити працівника з власної ініціативи за одночасної наявності наступних умов:
1) є відмова у наданні допуску працівнику до державної таємниці або такий допуск скасований;
2) виконання покладених на працівника обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.
За пунктами 49 та 50 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях № 939 від 18.12.2013 (Порядок № 939) необхідність роботи із секретною інформацією та форма допуску громадянина до державної таємниці визначаються відповідно до номенклатури посад працівників, перебування на яких потребує оформлення та надання доступу до державної таємниці (номенклатура). До номенклатури включаються посади керівника підприємства, установи, організації та посади тих підприємств, які включені до штатного розпису, службова, виробнича чи науково-технічна діяльність яких потребує доступу до державної таємниці.
Вимога про необхідність отримання ОСОБА_1 допуску до державної таємниці зумовлена наступними внутрішніми документами:
1)п. 22 посадової інструкції начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера КЕВ м.Запоріжжя де визначено, що її обов`язком є виконання робіт, пов`язаних з державною таємницею. 
2)Номенклатурою посад працівників Квартирно експлуатаційного відділу міста Запоріжжя від 25.05.2023 року, яка погоджена Управлінням Служби безпеки України 03.07.2023 року, згідно з якою посада начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера потребувала обов`язкої наявності допуску та доступу до державної таємниці відповідному працівнику. Зазначена номенклатура посад розроблена, погоджена і затверджена відповідно до вимог п.50 «Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування на підприємствах, в установах та організаціях», затвердженого Постановою КМУ від 18.12.2013 р. № 939 (за зімнами) 
Таким чином, оскільки посада начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера КЕВ м.Запоріжжя вимагала наявності допуску до державної таємниці та за номенклатурою потребувала оформлення допуску, то виконання обов`язків ОСОБА_1 вимагало допуску до державної таємниці.
Відтак, КЕВ м. Запоріжжя під час звільнення позивачки дотримано вимоги п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки звільнення відбулося за одночасної наявності двох умов: і) виконання ОСОБА_1 обов`язків вимагало наявності допуску до державної таємниці; ) Листом Управління Служби безпеки України в Запорізькій області №59/17/3481дск від 12.11.2024 року (реєстр.№59/17/3481дск від 12.11.2024р.) відмовлено в допуску до державної таємниці начальнику фінансово-економічного відділу - головного бухгалтера ОСОБА_1 до державної таємниці. Позивачкою на протязі тривалого часу (з листопада 2024 по травень 2025 р.) не вжито жодних заходів з усунення причин такої відмови.
Слід зазначити, що норми про звільнення працівника через відмову в наданні допуску до державної таємниці містяться також у ч. 3 ст. 23 Закону України «Про державну таємницю».
Громадянина, якому відмовлено у допуску до державної таємниці, якщо виконання трудових чи службових обов`язків вимагає доступу до державної таємниці, а переміщення на інше робоче місце чи іншу посаду неможливе, може бути в передбаченому законодавством порядку переведено на іншу роботу або службу, не пов`язану з державною таємницею, чи звільнено (ч. 3 ст. 23 Закону України «Про державну таємницю»).
Тобто, норма передбачає заходи, яких роботодавець може вжити в разі отримання відмови у допуску до державної таємниці, якщо переміщення працівника на іншу посаду неможливе:
1) переведення на іншу роботу або службу, не пов`язану з державною таємницею;
2) звільнення.
При цьому, необхідно звернути увагу на те, що вказані заходи вживаються на розсуд роботодавця, а умова про звільнення не містить вказівки на те, що таке звільнення здійснюється виключно в разі неможливості переведення. Таким чином, роботодавець в залежності від обставин має право обрати, який із заходів вжити.
Порядок переведення працівників регулюється ст. 32 КЗпП України, в якій визначено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.
З аналізу вказаної норми вбачається, що переведення відбувається виключно за згоди працівника. Кодекс законів про працю України не встановлює вимог до форми повідомлення про переведення чи повідомлення про незгоду з таким переведенням.
Більше того, з аналізу ч. 1 ст. 32 КЗпП України випливає, що наказ про переведення видається лише за наявності згоди працівника на таке переведення.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
Постановами Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, від 10 січня 2024 року у справі № 333/4779/20 визначено, що «Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо».
Суд констатує, що КЕВ м.Запоріжжя добросовісно виконало обов`язок щодо працевлаштування позивачки на іншу посаду в установі.
Так, згідно з наказом начальника КЕВ м.Запоріжжя від 09.05.2025 року №90 ОСОБА_1 запропоновані інші посади, які відповідають її освіті та не потребує допуску до державної таємниці, а саме: бухгалтера паливного складу; економіста виробничого відділення; економіста з планування відділення експлуатації фондів.
Позивачка, після ознайомлення із зазначеним актом, відмовилась від зайняття запропонованих посад.
Для роботи з секретною інформацією, що має ступінь секретності «таємно» Законом України «Про державну таємницю» встановлена форма 3 допуску до державної таємниці. Так, допуск до державної таємниці надається дієздатним громадянам України віком від 18 років, які потребують його за умовами своєї службової діяльності органами СБУ після проведення їх перевірки.
Для розгляду питання про надання громадянам допуску до державної таємниці, зокрема, підприємствами де працюють громадяни, оформляються документи, які надсилаються до органів СБУ (частини 1, 2, 4 статті 22 Закону України «Про державну таємницю»).
Повідомлення органів СБУ про відмову в наданні громадянам допуску до державної таємниці мають містити посилання на відповідні положення ст. 23 Закону. Відмова не виключає повторного звернення державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з цього приводу в разі зміни обставин, за яких у наданні допуску до державної таємниці було відмовлено (ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну таємницю»).
Тобто, ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну таємницю» передбачає можливість, а не обов`язок повторного звернення за наданням працівнику допуску до державної таємниці. При цьому умовою такого звернення є зміна обставин, за яких у наданні допуску було відмовлено.
Не відповідає дійсності та спростовується наданими доказами твердження позивачки про те, що роботодавець не надав їй на ознайомлення висновок управління Служби безпеки України в Запорізькій області, на підставі якого було скасовано допуск до державної таємниці. Так, про ознайомлення ОСОБА_1 з листом Управління Служби безпеки України в Запорізькій області №59/17/3481дск від 12.11.2024 року (реєстр.№59/17/3481дск від 12.11.2024р.) прямо вказано у службовій записці начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 КЕВ м. Запоріжжя ОСОБА_3 від 24.04.2025 р. та листі начальника КЕВ м. Запоріжжя від 08.05.2025 р. 
Відповідно до статті 25 Закону України «Про державну таємницю», державний орган, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація зобов`язані у п`ятиденний строк з дня надходження повідомлення органу Служби безпеки України про відмову у наданні громадянину допуску до державної таємниці письмово повідомити такого громадянина про причини і підстави відмови. Громадянин має право оскаржити рішення про відмову у наданні допуску до державної таємниці в порядку, встановленому законом.
Згідно матеріалів справи, ОСОБА_1 повідомлення органу Служби безпеки України про відмову у наданні їй допуску до державної таємниці не оскаржувала, будь-яких пояснень або заперечень до Управління Служби безпеки України в Запорізькій області, або до суду з приводу наявності в неї профілю у проросійській соціальній мережі «Вконтакте» не надала. 
В зв`язку з чим, у КЕВ м.Запоріжжя були відсутні законні підстави для повторного звернення до Управління Служби безпеки України в Запорізькій області стосовно надання позивачці допуску до державної таємниці в порядку ст. 24 Закону України «Про державну таємницю».
В позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що відмова в доступі до державної таємниці є зміною її істотних умов праці, а тому на її думку працівник має бути повідомлений про таку зміну не пізніше ніж за два місяці. Таке твердження є хибним, адже відмова в допуску до державної таємниці не є зміною істотних умов праці. Це окрема правова підстава для припинення трудового договору, передбачена законодавством про державну таємницю. Зміна істотних умов праці, відповідно до ч.3 ст. 32 КЗпП України стосується змін в організації виробництва і праці, зокрема, змін в системі та розмірах оплати праці, режимі роботи, встановленні або скасуванні неповного робочого часу, суміщенні професій, зміні розрядів і найменування посад. 
Суд вважає помилковим посилання позивачки про обов`язок КЕВ м.Запоріжжя попередити її про звільнення не менш як за два місяці, як це визначене у статті 49-2 КЗпП України, адже звільнення на підставі п.2, ч.1 ст.40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, що вказує на те, що порядок переведення працівників регулюється статтею 32 КЗпП України. Так, відповідно до вказаної норми КЗпП, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації допускається тільки за згодою працівника, тобто Закон не встановлює вимог до форми повідомлення про переведення чи повідомлення про незгоду з таким переведенням. Аналогічний правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.11.2022 року по справі №756/8833/18.
Твердження позивачки про ненадання їй всіх посад, що були вакантні на момент її звільнення, також не можуть братися до уваги, адже КЕВ м.Запоріжжя запропонувало їй наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю. Постановою від 14 лютого 2023 року у справі № 519/1151/18 Верховний Суд дійшов висновку: «Передбачено обов`язок роботодавця запропонувати робітнику, якого звільняють у зв`язку зі скороченням, не всі вакантні на підприємстві посади, а тільки ті, які відповідають його професії чи спеціальності, або іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду». Як вже і зазначалося, позивачці запропонували зайняти посади бухгалтера або економіста. Такі посади є релевантними, тобто відповідають у повному обсязі як тій роботі, яку виконувала ОСОБА_1 , так і її освіті та кваліфікації. 
Вакантні посади начальника сторожової групи, начальника гаражу та інженера не відповідають професійній спеціалізації позивачки, яка має економічну освіту та багаторічний досвід роботи саме у сфері бухгалтерського обліку та фінансово-економічної діяльності. 
Так, у відзиві на позов обґрунтовано зазначено, що на посаду заступника начальника відділу призначаються виключно військові особи. Водночас, ОСОБА_1 є цивільною особою, працювала на цивільній посаді, а відтак претендувати на зайняття такої посади не могла в силу відсутності в неї статусу військовослужбовця та військового звання. Відповідно, ці посади не є рівнозначними або такими, що логічно випливають із її професійної підготовки. (а.с.109)
В позовній заяві ОСОБА_1 наполягає на тому, що на підставі наданого розрахункового листка за травень 2025 року, КЕВ м. Запоріжжя їй не нараховано та не сплачено компенсацію за невикористану соціальну відпустку за 2009 рік в розмірі 11205,18 грн. 
На підтвердження цієї вимоги позивачка надала суду актові записи про народження двох дітей віком до 15 років - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , архівну довідку Міністерства оборони України та додану до неї копію особистої картки (форма Т-2), в якій зазначені всі види наданих їй відпусток за час роботи в КЕВ м.Запоріжжя у 2009-2023 р.р. (а.с.9,10,31-33) 
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).
Суд вважає надану позивачкою особисту картку (форма Т-2) недостатнім доказом в даному провадженні, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про відпустки» ( в редакції, яка була чинною у період існування спірних відносин), установлюються такі види відпусток: 
1)щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону);
додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 
2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 
3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 
4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей (стаття 19 цього Закону); 
5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). 
Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток. 
В наданій суду картці зазначено, що 2009 році ОСОБА_1 було надано основну відпустку (24кд) та додаткову відпустку (7 кд.), всього 31кд. Разом з цим, у картці не зазначено який вид додаткової відпустки тривалістю 7 кд було надано позивачці, чи є ця відпустка саме додатковою відпусткою жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або іншою додатковою відпусткою, передбаченою статті 4 Закону України «Про відпустки». В зв`язку з чим, суд не приймає вказаний доказ до уваги. 
Не знайшли, також, свого підтвердження належними та допустимими доказами вказані позивачкою обставини стосовно вчинення керівництвом КЕВ м. Запоріжжя відносно неї мобінгу. ОСОБА_1 не надала суду доказів, яки б підтверджували факт особистих неприязних відносин між нею та керівництовм, а тому, такі твердження суд оцінює критично. При цьому, суд враховує, що згідно розрахункових листків позивачка в 2024 році щомісяця отримувала заохочувальні премії, що підтверджується довідкою про доходи. (а.с.110)
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
До того ж, Верховний Суд наголошує, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Жодних доказів на підтвердження своєї позиції ОСОБА_1 суду не надала, зокрема, даних щодо усунення нею викритих УСБУ в Запорізькій області порушень, що, в свою чергу, унеможливило повторне направлення КЕВ м. Запоріжжя до СБУ відповідних матеріалів для отримання допуску позивачки до державної таємниці.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши усі наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що КЕВ м. Запоріжжя як роботодавець не мало можливості залишити ОСОБА_1 на роботі з огляду на відсутність допуску останньої до державної таємниці та добровільну відмову позивачки від запропонованих посад, які у повному обсязі відповідали її освіті, кваліфікації та досвіду роботи. Отже, звільнення ОСОБА_1 на підставі п.2.ч.1 ст.40 КзПП України є законним і обґрунтованим, в зв`язку з чим у позові слід відмовити.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 81, 263-268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Запоріжжя про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу , стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, відшкодування моральної шкоди.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: М.В. Антоненко