СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року м. Харків Справа № 917/409/18(917/220/25) 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Демідова П.В., суддя Мартюхіна Н.О.,
за участі секретаря судового засідання Борсук В.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 (вх.№587П) на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 12.03.2026 (ухвалу постановлено суддею Ореховською О.О. в приміщенні Господарського суду Полтавської області 12.03.2026 о 10:45 год, повна ухвала підписана 23.03.2026) у справі №917/409/18(917/220/25)
за заявою ОСОБА_1 від 01.03.2026, б/н (за вх.№2723 від 02.03.2026) 
про заміну стягувача у виконавчому провадженні з виконання наказу Господарського суду Полтавської області від 03.12.2025 у справі №917/409/18(917/220/25)
за позовною заявою ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 
до 1) Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (перейменовано Полтавське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю), вул. Європейська, 49, м. Полтава, 36039; код ЄДРПОУ 13937406
2) Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001; код ЄДРПОУ 14360570
про зобов`язання виплатити основну грошову винагороду за період виконання повноважень розпорядника майна у справі №917/409/18 про банкрутство Державного підприємства «Дібрівський Кінний Завод №62» (код ЄДРПОУ 31622837)

ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 12.03.2026 у справі №917/409/18(917/220/25) відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 від 01.03.2026 про заміну стягувача у виконавчому провадженні з виконання наказу Господарського суду Полтавської області від 03.12.2025 у справі №917/409/18(917/220/25).
ОСОБА_1 звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Господарського суду Полтавської області від 12.03.2026 про відмову у задоволені заяви ОСОБА_1 про заміну стягувача у виконавчому провадженні з виконання наказу Господарського суду Полтавської області від 03.12.2025 у справі №917/409/18(917/220/25), ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені вимоги та замінити стягувача ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №79918753 з примусового виконання наказу Господарського суду Полтавської області від 03.12.2025 у справі №917/409/18(917/220/25) на його правонаступника ОСОБА_2 .
В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначає, що 20.01.2026 між стягувачем - ОСОБА_1 та його дружиною - ОСОБА_2 укладено договір про поділ майна подружжя, відповідно до якого остання отримала право вимоги коштів, стягнутих згідно з постановою Східного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 у справі №917/409/18(917/220/25). Звертає увагу, що зафіксоване судом майнове право стягувача (кредитора) вимагати від боржника виконання зобов`язання підтверджено виконавчим документом і вважається активом (майном), яке можна передати іншій особі (цесію) на стадії виконавчого провадження.
Вважає, що право вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про виплату основної грошової винагороди за виконання повноважень розпорядника майна у справі №917/409/18 про банкрутство ДП «Дібрівський Кінний Завод №62» з 19.07.2018 по 08.11.2022 пропорційно розміру вимог кожного з кредиторів в розмірі 566478,99 грн набуте ним у період шлюбу, а отже в силу положень статті 60 Сімейного кодексу України на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя.
На думку заявника, місцевий господарський суд ототожнив набуте ОСОБА_2 право вимоги та поділене на підставі договору поділу майна подружжя від 20.01.2026 з грошовими коштами, які на час постановлення оскаржуваної ухвали ще не були ним не одержані.
ОСОБА_1 не погоджується з висновком суду першої інстанції, що право вимоги (грошові кошти) внаслідок їх не одержання, не є об`єктом права спільної сумісної власності. На думку заявника, суд першої інстанції констатуючи своє критичне відношення до договору про поділ майна подружжя від 20.01.2026, як доказу в обґрунтування підстав для заміни стягувача у виконавчому провадженні та необґрунтованості позовних вимог, вийшов за межі процесуального питання і піддав сумніву такий договір, який не визнаний недійсним у встановленому законом порядку.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (вх.№587 П) на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 12.03.2026 у справі №917/409/18(917/220/25), повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 21.04.2026.
10.04.2026 від ОСОБА_2 надійшло клопотання про розгляд справи без її участі на підставі наявних у справі матеріалів. Також, вона просить задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 12.03.2026 у справі №917/409/18(917/220/25) повністю та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про заміну стягувача ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №79918753 з примусового виконання наказу Господарського суду Полтавської області від 03.12.2025 у справі №917/409/18(917/220/25) на його правонаступника ОСОБА_2 .
20.04.2026 від ОСОБА_1 надійшло клопотання про долучення доказів, в якому він повідомляє, що рішення суду у справі №917/409/18(917/220/25) про зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» виплатити ОСОБА_1 основну грошову винагороду за виконання повноважень розпорядника майна у справі №917/409/18 про банкрутство ДП «Дібрівський Кінний Завод №62» з 19.07.2018 по 08.11.2022 у сумі 566478,99 грн не виконано зі сторони банку. Д клопотання додано копію листа Печерського ВДВС у місті Києві від 01.04.2026 №79918753.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, а оскаржувану ухвалу – скасувати. 
Інші учасники справи були повідомлені належним чином про час, дату та місце судового засідання, проте у судове засідання не з`явились.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів та вимог апеляційної скарги законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.
В провадженні Господарського суду Полтавської області перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до відповідачів: 1) Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (перейменовано Полтавське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю), вул. Європейська, 49, м. Полтава, 36039; код ЄДРПОУ 13937406; 2) Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001; код ЄДРПОУ 14360570 про зобов`язання виплатити основну грошову винагороду за період виконання повноважень розпорядника майна у справі №917/409/18 про банкрутство Державного підприємства «Дібрівський Кінний Завод №62» (код ЄДРПОУ 31622837) про стягнення 594473,50 грн.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 03.09.2025 у справі №917/409/18(917/220/25) у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 рішення Господарського суду Полтавської області від 03.09.2025 року у справі №917/409/18 (917/220/25) скасовано, прийнято нове судове рішення, яким позов задоволено, зобов`язано Полтавське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів та Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» виплатити ОСОБА_1 основну грошову винагороду за виконання повноважень розпорядника майна у справі №917/409/18 про банкрутство ДП «Дібрівський Кінний Завод №62» з 19.07.2018 року по 08.11.2022 року пропорційно розміру вимог кожного з кредиторів, з розрахунку:
- Полтавське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів - 18496,64 грн;
- АТ КБ «ПриватБанк» - 566478,99 грн.
На примусове виконання постанови Східного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 у справі №917/409/18(917/220/25) Господарським судом Полтавської області було видано відповідні накази від 03.12.2025, які пред`явлені стягувачем до примусового виконання.
06.01.2026 старшим державним виконавцем Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві міжрегіонального управління МУЮ Терновською Тетяною Вадимівною відкрито виконавче провадження №79918753 з примусового виконання наказу від 03.12.2025 у справі №917/409/18(917/220/25) (а.с. 71-72 т.3). 
20.01.2026 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про поділ майна подружжя (далі – договір; а.с.97 т.3).
Відповідно до п.1.1 договору він регулює відносини між сторонами щодо поділу спільного сумісного майна, набутого ними за час шлюбу. Об`єктом поділу за цим договором є майнове право - право вимоги, що належить ОСОБА_1 , в т.ч. за: - постановою Східного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 у справі №917/409/18(917/220/25) про зобов`язання Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» виплатити ОСОБА_1 основну грошову винагороду за виконання повноважень розпорядника майна у справі №917/409/18 про банкрутство ДП «Дібрівський Кінний Завод №62» з 19.07.2018 по 08.11.2022 пропорційно розміру вимог кожного з кредиторів, з розрахунку: АТ КБ «ПриватБанк» - 566478,99 грн. ( п.1.2. договору).
Сторони домовились, що вказане у п.1.2. право вимоги в повному обсязі переходить у власність ОСОБА_2 (п.2.1 договору). 
ОСОБА_2 набуває права вимагати від боржника сплати грошових коштів або вчинення дій, зазначених у судових рішеннях, а також стає правонаступником у виконавчому провадження ( у разі його наявності) (п.2.2.Договору). 
Передача вказаного права вимоги здійснюється ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , як компенсація за матеріальне забезпечення сім`ї та особистий внесок ОСОБА_2 у добробут родини протягом попередніх років шлюбу (п.2.3. договору). 
Право вимоги за цим договором переходить до ОСОБА_2 з моменту підписання цього договору (п.4.1.договору).
02.03.2026 ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні, в обґрунтування якої зазначає, що у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора. Також зазначає, що заміна сторони виконавчого провадження правонаступником після набрання судовим рішенням законної сили, полягає в поширенні на правонаступників законної сили судового рішення. При цьому на правонаступників законна сила судового рішення поширюється усіма своїми правовими наслідками. Звертає увагу, що після відкриття виконавчого провадження та до його закінчення заміна сторони виконавчого провадження (з одночасною заміною відповідного учасника справи) правонаступником здійснюється у порядку, передбаченому статтею 334 ГПК України, з урахуванням підстав, визначених статтею 52 ГПК України. Заявник вважає, що в даному випадку приписи статті 334 ГПК України, що містять процесуальні особливості здійснення правонаступництва на стадії виконання судового рішення застосовуються разом з положеннями статті 52 ГПК України.
Згідно наданого ОСОБА_1 листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві від 05.03.2026 за вих. №7054/4.2-26/вх.Р-718-26 від 05.03.2026 (а.с.115 т.3), вбачається, що виконавче провадження №79918753 з примусового виконання наказу Господарського суду Полтавської області у справі №917/409/18(917/220/25) від 03.12.2025 станом на 05.03.2026 (дата прийняття судом заяви ОСОБА_1 до розгляду) було відкрите. 
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 суд першої інстанції врахував, зокрема, положення ч. 2 ст. 61 СК України, якою визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. При цьому, місцевий господарський суд дійшов висновку, що грошові кошти в рахунок оплати послуг арбітражного керуючого Рибаченка Миколи Петровича, за період виконання ним повноважень розпорядника майна у справі про банкрутство №917/409/18, які в подальшому були стягнуті постановою Східного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 у справі №917/409/18 (917/220/25) і на даний час ще ним не одержані не є об`єктом права спільної сумісної власності. Господарський суд Полтавської області висловив своє критичне відношення до наданого заявником договору про поділ майна подружжя від 20.01.2026, як доказу в обґрунтування наявності підстав для заміни стягувача у виконавчому провадженні №79918753 на його процесуального правонаступника, та дійшов висновку, що заявлені вимоги не є обґрунтованими.
Надаючи власну правову кваліфікацію обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.
Положеннями статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно із ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Норми статті 60 СК України закріплюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, зокрема в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), від 29 червня 2021 року в справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20).
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1-3 ч. 1 ст. 57 СК України).
Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я (ч.2-5 ст. 57 СК України).
З урахуванням того, що на майно, яке придбано за час шлюбу розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя на майно, то тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на ту особу, яка її спростовує.
До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, зокрема яке знаходиться в третіх осіб. Під час поділу майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (постанова Верховного Суду від 12 червня 2023 року в справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21), постанова Верховного Суду від 06 листопада 2024 року в справі № 405/1459/20 (провадження № 61-5836св24)).
Зобов`язаннями є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України). Тобто на підставі рішення суду цивільні права та обов`язки можуть виникати лише в конкретних випадках, визначених актами цивільного законодавства. Водночас, за загальним правилом, цивільні права та обов`язки виникають з юридичних фактів, найпоширенішими з яких є правочини.
В даному випадку рішенням суду, яке набрало законної сили, зобов`язано, зокрема, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» виплатити ОСОБА_1 основну грошову винагороду за виконання повноважень розпорядника майна у справі №917/409/18 про банкрутство ДП «Дібрівський Кінний Завод №62» з 19.07.2018 по 08.11.2022 у сумі 566478,99 грн. Доказів виконання вказаного зобов`язання боржником матеріали справи не містять.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 10 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) арбітражний керуючий є суб`єктом незалежної професійної діяльності. Арбітражний керуючий з моменту постановлення ухвали (постанови) про призначення його керуючим санацією або ліквідатором до моменту припинення здійснення ним повноважень прирівнюється до службової особи підприємства-боржника.
Згідно з ч. 1, абзацом 1 ч. 2 ст. 30 КУзПБ арбітражний керуючий виконує повноваження за грошову винагороду. Грошова винагорода арбітражного керуючого складається з основної та додаткової грошових винагород. Розмір основної грошової винагороди арбітражного керуючого за виконання ним повноважень розпорядника майна або ліквідатора визначається в розмірі середньомісячної заробітної плати керівника боржника за останніх 12 місяців його роботи до відкриття провадження у справі, але не менше трьох розмірів мінімальної заробітної плати за кожний місяць виконання арбітражним керуючим повноважень.
З урахуванням вищезазначених положень СК України та КУзПБ кошти, отримані арбітражним керуючим (як фізичною особою, що провадить незалежну професійну діяльність) за його роботу під час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Як вже зазначалось, місцевий господарський суд, відмовляючи у задоволенні заяви про заміну стягувача у виконавчому провадженні зазначив, що так як кошти ще не одержані ОСОБА_1 , то вони не є об`єктом права спільної сумісної власності. Наданий заявником договір про поділ майна подружжя від 20.01.2026 суд першої інстанції поставив під сумнів в якості доказу обґрунтування наявності підстав для заміни стягувача у виконавчому провадженні.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що в даному випадку об`єктом поділу за договором про поділ майна подружжя є майнове право - право вимоги.
Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність і може вільно відчужуватися з урахуванням обмежень, встановлених главою 47 ЦК України. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни (пункти 56, 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги.
Частинами 1, 2 ст. 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.
Колегія суддів зазначає, що вищевказані норми ЦК України не встановлюють обмежень щодо того, яким саме правочином має бути оформлена передача права вимоги.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст. 514 ЦК України).
Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги. Вчинення правочинів, наслідком яких є заміна особи в окремому зобов`язанні через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги), є різновидом переходу до особи прав у матеріальних правовідносинах. Унаслідок такої заміни кредитора в матеріальних правовідносинах відбувається його заміна на іншу особу і в процесуальних правовідносинах у визначених законом випадках.
Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи до іншої. Виникнення процесуального правонаступництва безпосередньо пов`язане із переходом матеріальних прав між такими особами. Заміна сторони правонаступником відбувається, як правило, у випадках зміни суб`єкта права або обов`язку у правовідношенні, коли новий суб`єкт права (позивач, відповідач або третя особа) повністю або частково приймає на себе права чи обов`язки попередника. Для настання процесуального правонаступництва потрібно встановити факт переходу до особи матеріальних прав попередника. (пункти 68, 69, 71 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №369/13444/20 провадження № 14-52цс25 від 10.09.2025).
У пункті 71 постанови від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що наявність не виконаного боржником судового рішення про задоволення вимог кредитора не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора в зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин. У зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, крім того що змінюється його суб`єктний склад у частині особи кредитора.
Велика Палата Верховного Суду у справі №369/13444/20 провадження №14-52цс25 від 10.09.2025 виснувала, що оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження, а відступлення права вимоги допускається на будь-якій стадії судового процесу, тому договір відступлення права вимоги кредитор може укласти і після ухвалення судового рішення, яким вирішено спір між сторонами матеріальних правовідносин (зобов`язання), до моменту виконання боржником зобов`язання або настання інших обставин, що є підставою для його припинення.
Щодо критичної оцінки судом першої інстанції договору від 20.01.2026, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як підстави для заміни сторони у виконавчому провадженні колегія суддів зазначає таке.
Підставою для заміни стягувача у виконавчому листі є заміна кредитора у матеріальних правовідносинах, у зв`язку із чим суд насамперед має з`ясувати, чи первісному кредиторові належало право вимоги до боржника на момент його відступлення, а також перевірити дійсність / чинність вимоги на момент звернення до суду з відповідною заявою. При цьому необхідно розмежовувати поняття «право вимоги», «цесія» та «договір про відступлення права вимоги» (правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №369/13444/20 провадження №14-52цс25 від 10.09.2025).
У пункті 73 постанови від 08.08.2023 Велика Палата Верховного Суду справі №910/19199/21 зауважила, що відступленням права вимоги (цесією) є сам факт заміни особи в зобов`язанні. Цесія є не окремим самостійним договором, а правовим наслідком укладення договору про відступлення права вимоги.
У пункті 132 постанови від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача.
Отже, суд повинен надати оцінку саме наявності у кредитора права вимоги та його чинності (неприпинення) на момент подання заяви про заміну стягувача у виконавчому листі. Зокрема, суд має з`ясувати, чи не настали визначені законом чи договором підстави для припинення зобов`язання (наприклад, його належне виконання), що матиме наслідком відсутність у первісного кредитора права вимоги до боржника.
На відміну від перевірки дійсності та чинності самої вимоги, оцінка договору відступлення прав вимоги на предмет суперечності приписам законодавства під час вирішення судом заяви про заміну сторони виконавчого провадження (стягувача у виконавчому листі, сторони у справі) є обмеженою та має узгоджуватися з презумпцією правомірності правочину, закріпленою в статті 204 ЦК України.
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, допоки ця презумпція не буде спростована на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010).
Велика Палата Верховного Суду у справі №369/13444/20 провадження №14-52цс25 у постанові від 10.09.2025 наголосила, що спростування презумпції правомірності правочину відбувається лише у двох випадках: коли недійсність правочину прямо визначена імперативним приписом закону (у разі його нікчемності); якщо правочин оспорений у судовому порядку та визнаний недійсним на підставі судового рішення, яке набрало законної сили.
В інших випадках діє презумпція правомірності правочину, а також застосовується принцип його тлумачення favor contractus, за змістом якого всі сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) суд повинен тлумачити на користь його дійсності, чинності та виконуваності.
У вищезазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду сформувала висновок щодо обставин, які досліджує суд у разі розгляду заяви про заміну стягувача у виконавчому листі/сторони виконавчого провадження і наголосила на тому, що суд не може виходити за межі вирішуваного процесуального питання та констатувати (встановлювати) недійсність договору відступлення прав вимоги, який не є нікчемним (недійсним згідно з приписом закону) або не визнаний судом недійсним за наслідками вирішення відповідного спору.
Суд також повинен враховувати, що у частині третій статті 512 ЦК України зазначено, що кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
За змістом статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.
Види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту) або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), а також види об`єктів цивільних прав, що можуть належати лише певним учасникам обороту, встановлюються законом.
Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватися з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни (пункти 56, 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).
За загальним правилом, заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 515 ЦК України).
Отже, під час розгляду заяви про заміну стягувача у виконавчому документі суд також повинен дослідити, чи не встановлено законом або договором заборони на відступлення права вимоги у конкретних правовідносинах.
Крім окреслених вище питань, суд має перевірити дотримання сторонами умов договору відступлення права вимоги, з якими вони пов`язували факт переходу права вимоги до боржника. Наведене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10, про те, що для вирішення судом питання щодо процесуальної заміни сторони у справі необхідні відповідні первинні документи, які підтверджують факт вибуття особи з матеріальних правовідносин та перехід її прав і обов`язків до іншої особи - правонаступника.
Також суд має дослідити, чи має стягувач (його правонаступник) реальну можливість звернути виконавчий документ до виконання з огляду на встановлені законом строки пред`явлення виконавчих листів до виконання, про що Велика Палата Верховного Суду детально зазначала у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10.
Оскаржувана ухвала не містить у собі посилань на те, що договір поділу майна визнано судом недійсним, отже в даному випадку він породжує правові наслідки. Водночас, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не досліджувались обставини, які підлягають дослідженню при розгляді заяви про заміну стягувача при переході права вимоги від одного кредитора до іншого та на яких наголосила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.09.2025 у справі №369/13444/20 провадження №14-52цс25 від 10.09.2025.
Суд першої інстанції лише зазначив, що грошові кошти, які на даний час ще не одержані не є об`єктом права спільної сумісної власності, при цьому поза увагою суду залишилось те, що в даному випадку предметом поділу є саме майнова вимога, а не грошові кошти.
При цьому колегія суддів зауважує, що 06.01.2026 старшим державним виконавцем Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві міжрегіонального управління МУЮ Терновською Тетяною Вадимівною відкрито виконавче провадженні №79918753 з примусового виконання наказу від 03.12.2025 у справі №917/409/18(917/220/25).
У своєму клопотанні від 20.04.2026 представник Рибаченко М.П. повідомляє, що АТ КБ «Приватбанк» досі не виконало свого зобов`язання, яке виникло на підставі постанови Східного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 у справі №917/409/18(917/220/25), та просить долучити до матеріалів справи копію подання (повідомлення) Печерського ВДВС у місті Києві від 01.04.2026 №79918753 про вчинення кримінального провадження щодо АТ КБ «Приватбанк».
Водночас, колегія суддів за допомогою наявної в матеріалах справи інформації по виконавчому провадженню №79918753 в автоматизованій системі (АСВП) з`ясувала таке.
Як вже зазначалось, 06.01.2026 було відкрито виконавче провадження №79918753.
06.01.2026 винесено постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій та постанову про стягнення виконавчого збору.
13.02.2026 винесено постанову про накладення штрафу у зв`язку з невиконанням рішення суду.
05.03.2026 повторно винесено постанову про накладення штрафу у зв`язку з невиконанням рішення суду.
08.04.2026 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.11 ч.1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» (повернення виконавчого документу передбаченому ч.3 ст. 63 «Про виконавче провадження».
Відповідно до п.11 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.
Частиною 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Отже, станом на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції виконавче провадження №79918753, в якому Рибаченко М.П. просить замінити стягувача, закінчено.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у Законі України «Про виконавче провадження» органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону «Про виконавче провадження»).
Питання процесуального правонаступництва регламентовані частиною першою статті 52 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.
Під час виконавчого провадження заміна сторони виконавчого провадження відбувається на підставі частин першої - третьої, п`ятої статті 334 Господарського процесуального кодексу України: у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Суд розглядає заяву про заміну сторони її правонаступником у десятиденний строк з дня її надходження до суду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи та заінтересованих осіб. Неявка учасників справи та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.
Варто зазначити, що стаття 52 Господарського процесуального кодексу України вміщена до розділу І «Загальні положення» глави 4 «Учасники судового процесу» цього Кодексу, якими регламентуються загальні засади відносно кола учасників, сторін, третіх осіб судового провадження, осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, їх прав та обов`язків тощо. Натомість стаття 334 Господарського процесуального кодексу України розміщена в розділі V «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у господарських справах», що присвячений врегулюванню відносин, пов`язаних з примусовим виконанням судових рішень. Звідси нормативні приписи статті 52 Господарського процесуального кодексу України слід вважати загальними по відношенню до приписів, закріплених статтею 334 цього Кодексу.
Вирішувати питання про заміну сторони виконавчого провадження слід з урахуванням норм Закону України «Про виконавче провадження».
Так, частиною першою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.
Виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі, зокрема, звернення виконавця та/або заінтересованої особи до суду із заявою про заміну вибулої сторони правонаступником у порядку, встановленому частиною п`ятою статті 15 цього Закону (пункт 5 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 40 згаданого Закону виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до пункту 13 розділу 2 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802 (далі - Інструкція), правонаступництво можливе на всіх стадіях виконавчого провадження - з моменту відкриття виконавчого провадження до його закінчення.
З аналізу наведеного нормативного регулювання можна зробити висновок про те, що оскільки виконавче провадження є самостійною стадією судового процесу, сторони виконавчого провадження належать до учасників справи, а отже, якщо процесуальне правонаступництво має місце на стадії виконавчого провадження, заміна сторони виконавчого провадження означає й заміну учасника справи.
На стадії виконавчого провадження як на завершальній стадії судового провадження можлива заміна сторони виконавчого провадження правонаступником за наявності відкритого виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження та до його закінчення заміна сторони виконавчого провадження (з одночасною заміною відповідного учасника справи) правонаступником здійснюється у порядку, передбаченому статтею 334 цього Кодексу з урахуванням підстав, визначених статтею 52 Господарського процесуального кодексу України. У цьому випадку приписи статті 334 Господарського процесуального кодексу України, що містить процесуальні особливості здійснення правонаступництва на стадії виконання судового рішення, застосовуються разом з положеннями статті 52 цього Кодексу.
Натомість як до відкриття виконавчого провадження, так і після його закінчення заміна учасника справи правонаступником здійснюється виключно на підставі статті 52 Господарського процесуального кодексу України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2020 у справі №916/617/17.
В даному випадку з огляду на відсутність відкритого виконавчого провадження (виконавче провадження №79918753 в якому ОСОБА_1 просить замінити стягувача є закінченим 08.04.2026) заміна відповідної сторони виконавчого провадження правонаступником є неможливою.
При цьому, колегія суддів враховує положення ч. 1 ст. 52 ГПК України, якою визначено, що процесуальне правонаступництво допускається на будь-якій стадії судового провадження, включаючи й стадію виконання судового рішення.
В своїй заяві (вх.2723 від 02.03.2026) ОСОБА_1 просить замінити його як стягувача у виконавчому провадженні №79918753 з примусового виконання наказу Господарського суду Полтавської області від 03.12.2025 у справі №917/409/18(917/220/25) на його правонаступника ОСОБА_2 .
Проте, враховуючи відсутність відкритого виконавчого провадження, заміну сторони її правонаступником можливо здійснити лише на підставі статті 52 ГПК України.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини 1, 2 ст. 86 ГПК України).
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, ухвалу Господарського суду Полтавської області від 12.03.2026 у справі №917/409/18(917/220/25) скасувати та задовольнити частково заяву ОСОБА_1 (вх.2723 від 02.03.2026) про заміну стягувача за наказом Господарського суду Полтавської області від 03.12.2025 та постановою Східного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 у справі №917/409/18(917/220/25) на його правонаступника ОСОБА_2 .
Згідно положень п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись статтями 269-271, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Господарського суду Полтавської області від 12.03.2026 у справі №917/409/18(917/220/25) скасувати.
Заяву ОСОБА_1 (вх.№2723 від 02.03.2026) задовольнити частково.
Замінити стягувача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за наказом Господарського суду Полтавської області від 03.12.2025 та постановою Східного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 у справі №917/409/18(917/220/25) на його правонаступника ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена 30.04.2026.

Головуючий суддя О.О. Крестьянінов

Суддя П.В. Демідова 

Суддя Н.О. Мартюхіна