ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 240/4039/25
адміністративне провадження № К/990/3164/26
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Желєзного І. В.,
суддів: Білак М. В., Мацедонської В. Е.,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08 січня 2026 року (суддя-доповідач Смілянця Е. С., судді Полотнянко Ю. П., Драчук Т. О.) у справі № 240/4039/25 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування
1. У лютому 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач, скаржник) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), у якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення позивача за період з 22 жовтня 2023 року по 14 грудня 2024 року із урахуванням абзацу 4, 5, 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 22 жовтня 2023 року по 14 грудня 2024 року у фіксованій величині 4 098,51 грн в місяць, відповідно до норм абзацу 4, 5, 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.
2. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач при визначенні розмірів належної йому індексації в період з 22 жовтня 2023 року до дня звільнення не врахував положення пункту 5 Порядку № 1078 та не визначив розмір належної з березня 2018 року індексації як різницю між таким розміром індексації та розміром підвищення його грошового забезпечення 22 жовтня 2023 року по 14 грудня 2024 року.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
4. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу.
5. Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 17 грудня 2025 року апеляційну скаргу позивача залишив без руху, запропонував останньому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху звернутися до суду апеляційної інстанції із заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.
6. Судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено 28 жовтня 2025 року, при цьому, апеляційну скаргу на зазначене рішення відповідачем подано 11 грудня 2025 року, тобто із порушенням вимог встановлених статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Також позивач клопотав про поновлення строку на апеляційне оскарження без зазначення поважності причин пропуску такого строку.
7. На виконання ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року про залишення апеляційної скарги без руху позивач подав заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2025 року, мотивувавши її тим, що у зв`язку з безпосереднім виконанням бойових завдань (підтверджується виписками із банку про надходження додаткової винагороди за виконання бойових завдань) не мав змоги належним чином відслідковувати про ухвалене рішення судом першої інстанції, що і призвело до пропущення строків звернення із апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції.
8. Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 02 січня 2026 року продовжив строк для усунення недоліків апеляційної скарги, передбачених в ухвалі про залишення апеляційної скарги без руху від 17 грудня 2025 року, запропонував позивачу виконати вимоги цієї ухвали та усунути виявлені недоліки апеляційної скарги протягом п`яти днів з моменту отримання ухвали, шляхом зазначення коли саме позивач ознайомився із оскаржуваним рішенням та які саме перешкоди заважали подати вчасно апеляційну скаргу, оскільки надані до суду апеляційної інстанції виписки із банку не підтверджують участь позивача в бойових діях і не є показником ознайомлення з оскаржуваним судовим рішенням.
9. На виконання вимог ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду 02 січня 2026 року позивач через Електронний суд подав заяву про усунення недоліків та повторно надав виписки із банку, які, на його думку, підтверджують безпосередню його участь в бойових діях. 
10. Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 08 січня 2026 року визнав неповажними наведені позивачем причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2025 року. Відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою позивача на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2025 року на підставі пункту 4 частини першої статті 299 КАС України.
11. Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неповажність підстав для поновлення строку апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції. Відомостей про дату ознайомлення із оскаржуваним рішенням суду першої інстанції та доказів безпосередньої участі при виконанні бойових завдань позивач до суду не надав.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції
12. Від позивача до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08 січня 2026 року у справі № 240/4039/25, у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
13. На обґрунтування касаційної скарги зазначає, що пропустив строк звернення до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою у зв`язку із безпосереднім виконанням бойових завдань, що підтверджується виписками із банку про надходження йому додаткової винагороди за виконання бойових завдань.
14. На думку скаржника, постійне виконання бойових / спеціальних завдань, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, є поважною причиною пропуску строку на подання апеляційної скарги.
15. Зазначена обставина підтверджує, що позивач не мав змоги належним чином відслідковувати про ухвалене рішення суду першої інстанції, що і призвело до пропущення строків звернення до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою.
16. Скаржник звертає увагу, що на виконання вимог ухвали суду апеляційної інстанції від 02 січня 2026 року про продовження строку для усунення недоліків апеляційної скарги ним повторно наголошено на тому, що строк звернення із апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції пропущений у зв`язку із безпосереднім виконанням бойових завдань, що підтверджується виписками із банку про надходження додаткової винагороди. Із виписки банку вбачається, що позивач отримував саме додаткову грошову винагороду за виконання бойових завдань.
17. Наголошує на тому, що саме виконання бойових завдань ускладнювала можливість подання апеляційної скарги в передбачений законом строк. Наявність та обов`язок ведення бойових завдань задля відсічі ворога не залежала від його особистої волі. Виконання бойових завдань позивачем почато раніше ніж ухвалено оскаржуване рішення суду першої інстанції та продовжується по сьогоднішній день.
18. Скаржник вважає, що виписка із банку підтверджує факт виконання ним бойових завдань, які призвели до пропуску строку на апеляційне оскарження.
19. Позивач звертає увагу, що в цій ситуації у нього відсутні будь-які інші докази виконання ним бойових завдань, які призвели до пропуску процесуальних строків. Отримання довідки з військової частини, де він проходить військову службу, про виконання ним бойових завдань є проблематичним, оскільки така довідка буде виготовлятися значний проміжок часу та не буде виготовлена у строк, наданий судом для усунення недоліків апеляційної скарги.
20. Указане, на переконання скаржника, є підставою для скасування ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08 січня 2026 року та направлення справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
21. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 26 січня 2026 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08 січня 2026 року у справі №240/4039/25.
22. Ухвалою від 28 квітня 2026 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду призначив справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження.
Позиція Верховного Суду
Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
23. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, виходить із такого.
24. Відповідно до частин першої та п`ятої статті 251 КАС України копії повного судового рішення вручаються учасникам справи у порядку, встановленому цим Кодексом. За приписами частин першої - третьої статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право порушити питання про поновлення пропущеного строку, якщо така скарга подана протягом тридцяти днів із дня вручення йому повного рішення суду. Крім того, строк на апеляційне оскарження може бути поновлений і з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 КАС України.
25. Згідно з частинами другою та третьою статті 298 КАС України апеляційна скарга залишається без руху, зокрема й тоді, коли її подано після закінчення строку на апеляційне оскарження, а особа не порушує питання про поновлення цього строку або наведені нею підстави попередньо оцінені судом як неповажні. У такому разі особі надається строк для подання заяви про поновлення строку або для наведення інших підстав на її обґрунтування. За змістом пункту 4 частини першої статті 299 КАС України, якщо скаржник у визначений судом строк не навів належних підстав для поновлення строку або такі підстави визнані неповажними, суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження.
26. Отже, у разі подання апеляційної скарги після спливу процесуального строку її прийняття залежить не лише від самого порушення питання про поновлення строку, а й від належного обґрунтування причин його пропуску та подання таких доказів, які дають суду підстави встановити наявність об`єктивних обставин, що істотно перешкоджали своєчасному вчиненню відповідної процесуальної дії.
27. Інститут процесуальних строків спрямований на забезпечення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та належної організації судового процесу. Водночас застосування правил про строки не може бути відокремлене від оцінки конкретних обставин справи та права особи на доступ до суду. Саме тому питання про поважність причин пропуску строку вирішується судом у кожному випадку індивідуально, з урахуванням наведених учасником доводів і поданих на їх підтвердження доказів.
28. Оцінюючи доводи касаційної скарги щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, колегія суддів зазначає, що такі ж доводи скаржник наводив в апеляційній скарзі і вони були перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції під час розгляду та ухвалення оскаржуваного судового рішення, їм була надана належна правова оцінка. Касаційна скарга переважно повторює доводи, вже оцінені апеляційним судом, а нові пояснення не спростовують висновку про недостатність доказів.
29. Як убачається з матеріалів справи, на виконання вимог суду апеляційної інстанції позивач звернувся із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2025 року (яке доставлено в електронний кабінет позивача 28 жовтня 2025 року о 20:20 год, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа), пославшись на те, що у зв`язку з безпосереднім виконанням бойових завдань не мав можливості належним чином відслідковувати ухвалення рішення суду першої інстанції та своєчасно подати апеляційну скаргу. На підтвердження цих доводів він подав банківські виписки про надходження додаткової винагороди.
30. Із ухвали суду апеляційної інстанції також убачається, що після залишення апеляційної скарги без руху скаржнику додатково надано строк для усунення недоліків та запропоновано зазначити, коли саме він ознайомився з оскаржуваним рішенням, а також конкретизувати, які саме обставини перешкоджали своєчасному поданню апеляційної скарги. Проте, повторно звернувшись до апеляційного суду, заявник знову послався переважно на ті самі банківські виписки, не навівши відомостей про дату ознайомлення з рішенням суду першої інстанції та не подавши інших доказів, які б дали змогу оцінити саме характер і тривалість наведених ним перешкод.
31. Колегія суддів ураховує, що проходження військової служби, зокрема в умовах воєнного стану, за певних обставин може бути враховане судом при вирішенні питання про поновлення процесуального строку. Водночас сама собою ця обставина не зумовлює автоматичного поновлення строку, оскільки в кожному конкретному випадку суд має встановити, які саме умови проходження служби, у який період та яким чином вплинули на можливість особи своєчасно реалізувати своє процесуальне право.
32. Такий підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22, відповідно до якої сам по собі факт запровадження воєнного стану без належного обґрунтування неможливості звернення до суду саме цією особою у встановлений строк не є безумовною підставою для поновлення процесуального строку. Разом із цим проходження військової служби за мобілізацією може бути враховане як істотна обставина, але лише за умови її належної конкретизації та підтвердження реального впливу на можливість особи вчинити процесуальну дію вчасно.
33. Колегія суддів також враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 11 вересня 2025 року у справі N 990/98/25.
34. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «проходження особою військової служби, призваною по мобілізації у Збройні Сили України, може бути підставою для поновлення строку звернення до суду з кількох причин, пов`язаних із особливим статусом військовослужбовців та характером їхньої служби:
1) обмеження доступу до правової допомоги: під час служби військовослужбовці можуть перебувати у віддалених, в тому числі й небезпечних місцях, де відсутній доступ до адвокатів чи інших правових ресурсів, що обмежує можливість своєчасного звернення до суду;
2) виконання обов`язків служби: військовослужбовці, особливо в умовах воєнного стану, часто перебувають у стані, коли фізично або психологічно неможливо займатися приватними справами, зокрема ініціювати судові спори;
3) фактор часу: участь військовослужбовця у довготривалих операціях, навчаннях або відрядженнях може унеможливити дотримання визначеного процесуальним законом строку для звернення до суду;
4) повага до особливого статусу військовослужбовців: враховуючи виконання військовослужбовцями важливої функції із захисту держави, законодавство та судова практика мають враховувати обставини, пов`язані з проходженням військової служби, як вагому підставу для поновлення строку;
5) обов`язок держави забезпечувати реалізацію принципу рівного доступу до правосуддя: проходження військової служби може суттєво ускладнити реалізацію особами цього права, а отже, з метою належного забезпечення зазначеного принципу, може визнаватися об`єктивною причиною пропуску процесуального строку.
35. З наведеного можна зробити висновок, що лише факт проходження військової служби особою, призваною по мобілізації у Збройні Сили України, не є самостійною та достатньою підставою для поновлення строку звернення до суду. Врахуванню підлягає, зокрема, обмеження доступу до правової допомоги, про що йде мова в апеляційній скарзі». 
36. Колегія суддів враховує доводи скаржника та подані ним банківські виписки, однак не вбачає достатніх підстав для висновку, що ці документи самі по собі підтверджують поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження. З огляду на зміст постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, виплата додаткової винагороди у підвищеному розмірі може свідчити про особливості проходження військової служби, проте без інших відомостей не дає можливості встановити, що саме ці обставини об`єктивно перешкоджали своєчасному поданню апеляційної скарги. Надані виписки не містять даних, які дозволяли б оцінити конкретний період, характер і тривалість таких перешкод, а тому могли бути враховані лише у сукупності з іншими доказами, яких скаржник не подав.
37. Обґрунтовуючи клопотання про поновлення строку, скаржник посилався переважно на виконання бойових завдань. Колегія суддів з належною увагою ставиться до характеру проходження ним військової служби, однак сама по собі ця обставина, як і сам по собі факт отримання додаткової винагороди, ще не дає підстав для висновку про поважність причин пропуску строку без належної конкретизації того, які саме обставини виникли, коли вони мали місце, як довго тривали та яким чином впливали на можливість своєчасного звернення до суду. За відсутності таких відомостей наявні матеріали не дають достатніх підстав пов`язати пропуск строку саме з умовами проходження служби.
38. Подані матеріали також не містять достатньої конкретизації щодо того, у чому саме полягала неможливість своєчасного звернення до суду апеляційної інстанції та чому наданих судом процесуальних можливостей для належного обґрунтування заяви про поновлення строку виявилося недостатньо. Колегія суддів враховує і посилання скаржника на складність оперативного отримання довідки з військової частини, однак наведені пояснення не супроводжувалися такими даними, які дозволяли б оцінити вжиті ним заходи для підтвердження відповідних обставин або можливість подання інших доказів у межах наданого судом строку.
39. Верховний Суд бере до уваги й те, що суд апеляційної інстанції не обмежився формальним посиланням на пропуск строку, а надав заявникові можливість подати додаткові пояснення та докази на підтвердження клопотання про поновлення строку. За наслідками оцінки поданих матеріалів цей суд дійшов висновку про їх недостатність для визнання причин пропуску строку поважними. Сам собою такий підхід не свідчить про надмірний формалізм, оскільки апеляційний суд не позбавив заявника можливості обґрунтувати своє клопотання, а саме оцінив наведені ним доводи з погляду їх належності та достатності.
40. За таких обставин відмова у відкритті апеляційного провадження є наслідком не розсуду суду, а прямої дії статей 298, 299 КАС України. Інший підхід в цьому випадку означав би вибіркове застосування процесуальних правил до окремого учасника справи та фактичне надання йому процесуальної переваги, не передбаченої законом, і був би несумісним із положеннями статтей 8, 44 КАС України.
41. Оцінюючи доводи касаційної скарги, колегія суддів враховує, що вони по суті зводяться до незгоди з висновком апеляційного суду щодо достатності поданих доказів та поважності причин пропуску строку. Водночас касаційна скарга не містить таких доводів, які б свідчили про неправильне застосування судом апеляційної інстанції статей 295, 298, 299 КАС України або про те, що його висновки є очевидно передчасними чи такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи.
42. За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд апеляційної інстанції, встановивши факт подання апеляційної скарги після закінчення процесуального строку, надавши заявникові можливість обґрунтувати клопотання про поновлення цього строку та оцінивши подані ним доводи і докази, дійшов висновку про відсутність належного підтвердження поважності причин його пропуску без порушення норм процесуального права.
43. Отже, підстав для скасування ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08 січня 2026 року не встановлено.
44. Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись статтями 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08 січня 2026 року у справі № 240/4039/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскаржується.

Суддя-доповідач І. В. Желєзний
Судді М. В. Білак
В. Е. Мацедонська