КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 травня 2026 року справа № 320/9600/23
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного центру управління та випробувань космічних засобів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Державне космічне агентство України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,
Суть спору: 04.02.2023 до Київського окружного адміністративного суду через підсистему "Електронний Суд" звернувся ОСОБА_1 із адміністративним позовом до Національного центру управління та випробувань космічних засобів, в якому позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Національного центру управління та випробувань космічних засобів щодо не видання наказу про виплату позивачу додаткової винагороди відповідно до приписів постанови Кабінету Міністрів України "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28.02.2022 №168 за період з 24.02.2022 по 31.01.2023;
- зобов`язати Національний центр управління та випробувань космічних засобів видати наказ про виплату позивачу додаткової винагороди відповідно до приписів постанови Кабінету Міністрів України "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28.02.2022 №168 за період з 24.02.2022 по 31.01.2023, в тому числі: за період з 24.02.2022 по 18.07.2022 – в розмірі 30000,00 грн щомісячно; за період з 19.07.2022 по 31.01.2023 в розмірі до 30000,00 грн щомісячно пропорційно в розрахунку на місяць з урахуванням положення абзацу 2 пункту 1 зазначеної Постанови та пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України;
- зобов`язати Національний центр управління та випробувань космічних засобів провести нарахування та виплату позивачу додаткової винагороди, визначеної постановою Кабінету Міністрів України "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28.02.2022 №168, за період з 24.02.2022 по 31.10.2022, в тому числі: за період з 24.02.2022 по 18.07.2022 – в розмірі 30000,00 грн щомісячно; за період з 19.07.2022 по 31.01.2023 в розмірі до 30000,00 грн щомісячно пропорційно в розрахунку на місяць з урахуванням положення абзацу 2 пункту 1 зазначеної Постанови та пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, ОСОБА_1 , проходить військову службу за контрактом у Міністерстві оборони України та був відряджений до Державного космічного агентства України для виконання службових обов`язків. На переконання позивача, на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 він має право на отримання щомісячної додаткової винагороди у розмірі 30000 грн за період з 24.02.2022 по 18.07.2022 та в розмірі до 30000 грн з 19.07.2022 по 31.01.2023 пропорційно в розрахунку на місяць.
Попри те, що відповідно до положень законодавства, військовослужбовцям, які проходять службу у відрядженні, зберігається грошове забезпечення в повному обсязі, Національний центр управління та випробувань космічних засобів (НЦУВКЗ) не видав наказ про нарахування та виплату позивачу зазначених коштів. Позивач неодноразово звертався із відповідними запитами, зокрема, 12.12.2022 подав рапорт із проханням здійснити виплату додаткової винагороди, проте відповідач так і не ухвалив відповідного рішення.
Позивач вважає бездіяльність відповідача протиправною, оскільки вона порушує його законне право на отримання належного грошового забезпечення, передбаченого Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а також відповідними постановами Кабінету Міністрів України. Відсутність наказу про нарахування та виплату додаткової винагороди суперечить принципам соціального захисту військовослужбовців та їх матеріального забезпечення, закріпленим законодавством.
З огляду на викладене, позивач просить суд визнати бездіяльність НЦУВКЗ неправомірною та зобов`язати відповідача видати відповідний наказ, здійснити нарахування і виплату додаткової винагороди у визначених розмірах за період з 24.02.2022 по 31.01.2023.
Вказану позовну заяву зареєстровано в КП "Діловодство спеціалізованого суду" 01.04.2023.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.04.2023 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу 10-денний строк з дня отримання копії ухвали суду, протягом якого позивачу необхідно було усунути недоліки позовної заяви, а саме: надати позовну заяву у паперовій формі із належним чином засвідченими доказами у паперовій формі (з примірником для відповідача та третьої особи).
25.04.2023 на адресу суду від позивача надійшли документи по справі, дослідивши які суд дійшов висновку про виконання позивачем вимог ухвали суду від 12.04.2023 та усунення недоліків позовної заяви у повному обсязі.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.04.2023 відкрито провадження в адміністративній справі. Визначено, що справа буде розглядатися суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Державне космічне агентство України. Запропоновано відповідачу подати до суду відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив та/або клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Запропоновано відповідачу подати до суду заперечення щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів. Запропоновано третій особі подати пояснення щодо позову.
10.06.2023 канцелярією суду зареєстровано пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Державне космічне агентство України, згідно з яким ДКА зазначає, що воно не є належним суб`єктом у цьому спорі, оскільки не здійснює нарахування та виплату грошового забезпечення військовослужбовцям НЦУВКЗ, а також не виступає їхнім податковим агентом. НЦУВКЗ є самостійною юридичною особою, яка фінансується з державного бюджету, а ДКА, як центральний орган виконавчої влади, лише координує загальні питання у сфері космічної діяльності та не здійснює безпосереднього управління фінансовими аспектами діяльності НЦУВКЗ.
Відповідно до чинного законодавства, включаючи Кодекс адміністративного судочинства України (далі – КАС України) та Бюджетний кодекс України, всі питання фінансування грошового забезпечення військовослужбовців, у тому числі додаткових виплат, регулюються відповідними нормативними актами та мають вирішуватися у межах бюджетних асигнувань. ДКА наголошує, що будь-які фінансові рішення щодо військовослужбовців НЦУВКЗ повинні ухвалюватися виключно в межах кошторисних призначень, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Третя особа також зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України №168 визначено порядок нарахування додаткової винагороди військовослужбовцям, проте процедура реалізації цієї виплати залежить від відповідних бюджетних змін та розпорядників коштів. Міністерство фінансів України, яке відповідає за формування державного бюджету та розподіл бюджетних асигнувань, вказувало у своїх офіційних роз`ясненнях, що належне фінансування цих виплат можливе лише після внесення відповідних змін до бюджетної програми, що фактично не було здійснене на момент розгляду цього позову.
ДКА посилається на численні звернення, які воно направляло до Міністерства фінансів України, Міністерства економіки України та Міністерства соціальної політики України з метою отримання чітких роз`яснень щодо механізму нарахування та виплати додаткової винагороди військовослужбовцям, відрядженим до установ сфери управління ДКА. Відповідні державні органи підтвердили, що питання фінансування потребує додаткового нормативного врегулювання та внесення змін у законодавство.
Враховуючи наведені факти, ДКА просить суд прийняти до уваги правову позицію третьої особи, яка свідчить про те, що ДКА не має безпосередніх повноважень щодо фінансового забезпечення військовослужбовців НЦУВКЗ та їх додаткових виплат. У зв`язку з цим, ДКА вважає, що позовні вимоги щодо визнання бездіяльності відповідача протиправною та зобов`язання здійснити виплати мають бути вирішені виключно в межах компетенції НЦУВКЗ та відповідних розпорядників бюджетних коштів, але не можуть бути покладені на ДКА.
10.06.2023 канцелярією суду зареєстровано відзив на позовну заяву, в якому НЦУВКЗ заперечує проти позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, зокрема щодо нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168.
Відповідач зазначає, що позивач проходить військову службу за контрактом та був відряджений до Державного космічного агентства України із залишенням на військовій службі. Відповідно до положень законодавства, військовослужбовцям, які проходять службу у відрядженні, зберігається грошове забезпечення в межах затвердженого кошторису установи, до якої вони були відряджені.
НЦУВКЗ аргументує свою позицію тим, що додаткова винагорода у розмірі 30000 грн могла бути нарахована та виплачена лише за умови внесення відповідних змін до кошторису установи на 2022 рік. Оскільки таких змін не було здійснено, відповідач не мав законних підстав для проведення відповідних нарахувань та виплат. Відповідно до статті 7 Бюджетного кодексу України принцип цільового використання бюджетних коштів передбачає, що їх витрачання має здійснюватися виключно в межах бюджетних асигнувань, затверджених у державному бюджеті.
Крім того, відповідач посилається на численні запити, направлені до Міністерства фінансів України, Міністерства економіки України та Міністерства соціальної політики України, які підтвердили, що у постанові Кабінету Міністрів України №168 відсутні норми щодо виплати додаткової винагороди військовослужбовцям, які були відряджені до установ, що не є органами військового управління. Міністерство фінансів України в офіційних роз`ясненнях вказало, що реалізація таких виплат можлива лише після внесення відповідних змін до нормативних актів.
Національний центр управління та випробувань космічних засобів також зазначає, що він є бюджетною установою, яка фінансується у межах затверджених асигнувань, а тому здійснює свою діяльність виключно в межах кошторису, затвердженого Державним космічним агентством України. Враховуючи наведене, відповідач не має можливості виплачувати грошове забезпечення понад визначені бюджетні призначення.
З огляду на викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.
13.06.2023 через систему "Електронний Суд" позивачем подано відповідь на відзив, відповідно до якого ОСОБА_1 заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві, щодо неможливості здійснення нарахування та виплати додаткової винагороди через відсутність змін до кошторису. Позивач наполягає, що такі аргументи не мають законодавчого підґрунтя та суперечать принципу верховенства права.
Відповідно до частини 2 статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Як випливає з рішень ЄСПЛ у справах "Кечко проти України", "Сук проти України" та "Будченко проти України", держава не може відмовляти особі у здійсненні певних виплат, якщо відповідна законодавча норма є чинною та умови її застосування дотримані. ЄСПЛ наголошує, що відсутність бюджетного фінансування не є законною підставою для невиконання державою своїх зобов`язань перед особою.
Позивач зазначає, що положення статті 2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" гарантує військовослужбовцям належне забезпечення їхніх прав і свобод. Згідно з абзацом 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 відповідач мав належним чином здійснити нарахування та виплату додаткової винагороди позивачу.
Враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21.11.2018 у справі №824/16/15-а, державні органи не можуть відмовляти у здійсненні виплат, якщо законодавча норма залишається чинною, а особа відповідає вимогам для її застосування. Відповідач не здійснив нарахування та виплату додаткової винагороди позивачу, незважаючи на чинність відповідного нормативного акта.
15.06.2023 через систему "Електронний Суд" позивачем подано додаткові пояснення у справі, в яких позивач заперечує аргументи відповідача та третьої особи і наголошує на протиправності бездіяльності відповідача щодо невиплати додаткової винагороди.
Позивач стверджує, що строки звернення до суду у справах, пов`язаних з порушенням законодавства про оплату праці, регулюються статтею 233 Кодексу законів про працю України, яка має пріоритет перед нормами КАС України. До 19.07.2022 працівники могли звертатися з позовом про стягнення належної заробітної плати без обмеження строками. Після зазначеної дати строк звернення обмежено трьома місяцями, але його перебіг продовжено на період дії карантину відповідно до глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 23.12.2022 №1423. Враховуючи, що позивач подав рапорт про виплату додаткової винагороди 13.12.2022, а позов — 04.02.2023, строк його звернення є таким, що відповідає законодавчим вимогам.
Щодо права на отримання додаткової винагороди, позивач наголошує, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №168 військовослужбовці Збройних Сил України мають право на щомісячну виплату у встановлених розмірах. Доводи третьої особи про те, що формулювання "пропорційно в розрахунку на місяць" не означає щомісячної виплати, є юридично необґрунтованими та суперечать суті нормативного акта.
Позивач посилається на статтю 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", яка гарантує військовослужбовцям належне грошове забезпечення. Відповідно до пункту 155 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України за військовослужбовцями, які відряджені до державних органів, зберігаються всі гарантії та пільги, включно з фінансовим забезпеченням.
Виходячи з викладеного, позивач вважає, що відповідач порушив вимоги чинного законодавства, що призвело до порушення його права на отримання передбачених виплат. Відповідач не здійснив нарахування та виплату додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168, незважаючи на те, що всі передбачені законом умови були виконані.
На підставі викладеного позивач просить суд відхилити доводи третьої особи та відповідача, визнати їхню бездіяльність протиправною та зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату додаткової винагороди у відповідних розмірах.
05.02.2024 канцелярією суду зареєстровано клопотання про зупинення провадження у справі, подане третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Державним космічним агентством України, в якому ДКА просить зупинити провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду в зразковій адміністративній справі №640/13029/22.
08.11.2024 через систему "Електронний Суд" надійшло клопотання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Державного космічного агентства України, в якому ДКА зазначає, що Велика Палата Верховного Суду встановила, що порядок грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять службу у Збройних Силах України, відрізняється від порядку забезпечення тих військовослужбовців, які були відряджені до державних органів, установ чи організацій. У постанові Суд дійшов висновку, що додаткова винагорода у розмірі 30000 грн відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України №168 є стимулюючою виплатою, призначеною виключно військовослужбовцям Збройних Сил України, які безпосередньо виконують завдання із захисту суверенітету та територіальної цілісності держави.
Таким чином, ДКА вказує, що військовослужбовці, відряджені до державних органів, у тому числі Національного центру управління та випробувань космічних засобів, не підпадають під дію пункту 1 Постанови №168, оскільки їхнє фінансове забезпечення регулюється нормами Постанови Кабінету Міністрів України №104. Виплати таким військовослужбовцям здійснюються на підставі посадових окладів, встановлених у державній установі, до якої вони відряджені, а також окладів за військовими званнями й надбавок за вислугу років.
ДКА наголошує, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у своєму попередньому рішенні помилково застосував положення Постанови №168 до військовослужбовців, відряджених до державних установ. Велика Палата Верховного Суду встановила, що така правова позиція є хибною, оскільки не враховує особливості нормативного регулювання, визначеного Постановою №104.
Враховуючи те, що постанова Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №640/13029/22 набрала законної сили та є остаточною, її висновки підлягають застосуванню у даній типовій справі відповідно до статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України. На підставі наведеного, ДКА просить суд при ухваленні рішення у справі №320/9600/23 врахувати правові висновки Верховного Суду та відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.05.2026 у задоволенні клопотання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Державного космічного агентства України, про зупинення провадження в адміністративній справі №320/9600/23 - відмовлено.
Оскільки розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, то відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 проходить військову службу у Збройних Силах Україні за контрактом.
Наказом Міністра оборони України від 19.10.2017 №729 ОСОБА_1 відряджений до Державного комічного агентства України із залишенням на військовій службі для призначення на відповідні посади.
Наказом ДКА від 03.11.2020 №30-оф підполковник ОСОБА_1 призначений на посаду інженера служби забезпечення експлуатації та ремонту апаратури відділу експлуатації Західного центру радіотехнічного спостереження.
Відповідно до наказу Західного центру радіотехнічного спостереження від 24.06.2021 №104-ос підполковника ОСОБА_1 слід вважати таким, що з 25.06.2021 приступив до виконання службових обов`язків за посадою. 
Зазначене підтверджується довідкою №46 від 13.12.2022.
З довідки Західного центру радіотехнічного спостереження від 15.12.2022 №48 про нараховане та виплачене грошове забезпечення підполковнику ОСОБА_1 вбачається інформація про нарахування та виплату грошового забезпечення позивачу за період з лютого 2022 року по листопад 2022 року, та про те, що у вказаному періоді додаткова винагорода відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 №168 не нараховувалась та не виплачувалась.
Позивач вважає, що він має право на нарахування та виплату грошової допомоги відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 №168. Відповідач, своєю чергою, вважає, що такі виплати не передбачені вказаною постановою, оскільки до вказаної постанови відповідні зміни ще не внесені, та такі виплати не закладені в кошторис Національного центру управління та випробувань космічних засобів.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відтак, предметом спору є бездіяльність Національного центру управління та випробувань космічних засобів щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі 30000 грн щомісячно, пропорційно в розрахунку на місяць, відрядженому військовослужбовцю Збройних Сил України, згідно з постановою КМУ №168, наслідки такої бездіяльності, у зв`язку з чим підлягає перевірці судом така бездіяльність на дотримання положень частини 2 статті 2 КАС України, з отриманням судом принципів адміністративного судочинства визначених частиною третьою вказаної статті.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, а тому органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 8, частина 2 статті 19 Конституції України).
Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Зазначені норми означають, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків. Водночас суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Законом, який регулює відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, є Закон України від 25 березня 1992 року №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі – Закон №2232-XII).
Відповідно до статті 2 Закону України №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу ЗСУ. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулювання питань, пов`язаних з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі, визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі – Положення №1153/2008).
Пунктом 5 Положення №1153/2008 визначено, що громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України. Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу.
Згідно з пунктами 153, 155 Положення №1153/2008 військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період) за їх згодою можуть бути відряджені в інтересах оборони держави та її безпеки до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів із залишенням на військовій службі, але зі звільненням із займаної посади з дальшим призначенням на посаду відповідно до Переліку посад, що заміщуються військовослужбовцями Збройних Сил України, інших військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення у державних органах, на підприємствах, в установах, організаціях, а також державних та комунальних навчальних закладах, та граничних військових звань за цими посадами, який затверджується Президентом України. Для заміщення вакантних посад у державних органах, на підприємствах, в установах, організаціях, державних та комунальних навчальних закладах їх керівники надсилають до Міноборони письмовий запит про основні характеристики зазначених посад та професійні, освітні і кваліфікаційні вимоги, яким повинні відповідати військовослужбовці для зайняття таких посад. На підставі письмового запиту Міноборони здійснюється добір військовослужбовців для відрядження на посади в державних органах, на підприємствах, в установах, організаціях, державних та комунальних навчальних закладах. Рішення про відрядження військовослужбовців приймається Міністром оборони України. Відрядження оформлюється на підставі письмового запиту керівника державного органу, підприємства, установи, організації, державного та комунального закладу освіти, рапорту військовослужбовця та відповідного подання наказами Міністра оборони України. Про призначення відряджених військовослужбовців на посади керівники державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних закладів освіти письмово повідомляють Міноборони.
За відрядженими до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних закладів освіти військовослужбовцями та членами їх сімей зберігаються всі гарантії та пільги, передбачені законодавством для військовослужбовців. Виплата грошового забезпечення та надання інших видів забезпечення відрядженим військовослужбовцям здійснюється у порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Перелік посад, що заміщуються військовослужбовцями ЗСУ, інших військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення у державних органах, на підприємствах, в установах, організаціях, а також державних та комунальних навчальних закладах, та граничних військових звань за цими посадами, затверджено Указом Президента України від 03 травня 2017 року №126/2017 (далі – Перелік №126/2017).
У розділі "Державне космічне агентство України" Переліку №126/2017 передбачено для заміщення військовослужбовцями 80 посад у представництвах генерального замовника – ДКА, та 257 посад – у НЦУВКЗ.
Пунктом 1 Положення про Державне космічне агентство України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 травня 2015 року №281 (далі – Положення №281), встановлено, що ДКА є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра з питань стратегічних галузей промисловості та який реалізує державну політику у сфері космічної діяльності.
Відповідно до підпункту 10 пункту 10 Положення №281 голова ДКА призначає на посаду, переміщує по службі відряджених до ДКА військовослужбовців, а також вносить подання до Міноборони про присвоєння їм у встановленому порядку чергових військових звань.
Згідно з пунктом 1.1 Положення про Національний центр управління та випробувань космічних засобів, затвердженого наказом ДКА України від 24.01.2020 №7 (далі – Положення №7), НЦУВКЗ є бюджетною науково-випробувальною, науково-дослідною установою, яка належить до сфери управління ДКА України.
Відповідно до пункту 6.6. Положення №7 посади НЦУВКЗ комплектуються працівниками та військовослужбовцями, відрядженими до ДКА для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі.
Згідно з пунктом 7.5 Положення №7 умови і норми грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців, які відряджені до ДКА із залишенням на військовій службі та проходять військову службу в НЦУВКЗ та його відокремлених підрозділах (філіях), визначаються чинним законодавством, яке регулює умови і норми грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, відряджених до державних органів, установ та організацій.
Частиною 5 статті 17 Конституції України визначено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у ЗСУ та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", який установлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до частини 1 статті 9 цього Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинне забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування ЗСУ, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України (частини 2 – 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей").
Отже, в Законі України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" окремою нормою встановлено, що порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України спеціальним нормативним документом.
Тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу; схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу; додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу; розміри надбавки за вислугу років військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу тощо затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (далі – Постанова №704).
За змістом пункту 2 Постанови №704 грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Відповідно до статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" Кабінет Міністрів України врегульовує порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, окремим нормативно-правовим актом.
Так, з метою впорядкування грошового і матеріального забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших військових формувань, осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби, відряджених до державних органів, установ та організацій, Кабінет Міністрів України прийняв Постанову від 07.02.2001 №104 "Про порядок і норми грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців Збройних Сил, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших військових формувань, осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби, відряджених до державних органів, установ та організацій" (далі - Постанова №104).
Згідно з абзацами 1 – 3 пункту 1 Постанови №104 військовослужбовцям, особам начальницького складу органів внутрішніх справ та Державної кримінально-виконавчої служби, відрядженим до державних органів, установ та організацій, виплачується грошове та здійснюється матеріальне забезпечення, передбачене законодавством для військовослужбовців ЗСУ, інших військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, особового складу органів внутрішніх справ та Державної кримінально-виконавчої служби. Водночас грошове забезпечення виплачується виходячи з окладів за посадами, займаними зазначеними особами в державних органах, установах та організаціях, до яких вони відряджені, інших виплат, установлених для відповідних працівників цих органів, установ та організацій, а також окладів за військовими (спеціальними) званнями і надбавки за вислугу років у розмірах і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців, осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби.
Виплата одноразової грошової винагороди за підтримання високої бойової готовності військ, зразкове виконання службових обов`язків і бездоганну дисципліну відрядженим військовослужбовцям не провадиться.
Міністерство оборони України відповідно до статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Постанови №704 видало наказ від 07.06.2018 №260, яким затвердило Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі – Порядок №260).
Пунктом 2 розділу І Порядку №260 визначено, що грошове забезпечення включає:
- щомісячні основні види грошового забезпечення;
- щомісячні додаткові види грошового забезпечення;
- одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать:
- посадовий оклад;
- оклад за військовим званням;
- надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать:
- підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду);
- премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать:
- винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду)), а також додаткова винагорода та одноразова винагорода на період дії воєнного стану;
- допомоги.
Отже, пунктом 2 Постанови №704, якою визначено порядок і розмір грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, встановлено, що грошове забезпечення зазначених осіб складається із посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення, що повністю збігається зі складовими грошового забезпечення військовослужбовців, визначеними в частині другій статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Натомість нормою абзацу 2 пункту 1 Постанови №104 імперативно визначено, що військовослужбовцям, відрядженим до державних органів, установ та організацій, лише оклади за військовими (спеціальними) званнями і надбавки за вислугою років виплачуються у розмірах і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців, тоді як оклади за посадами та інші виплати виплачуються як для працівників цих державних органів, установ та організацій.
Системний аналіз наведеного нормативного регулювання підтверджує, що порядок грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в Збройних Силах України та інших військових формуваннях, відрізняється від порядку грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, установ організацій. Тобто, розмір грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, установ та організацій, врегульовано окремим нормативно-правовим актом, який визначає дещо відмінний порядок та інші складові формування грошового забезпечення відряджених військовослужбовців.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 (далі – Указ №64/2022), затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб (надалі строк дії воєнного стану в Україні продовжено відповідними указами Президента України; воєнний стан в країні триває по теперішній час).
Відповідно до пункту 4 Указу №64/2022 Кабінет Міністрів України (зобов`язаний) невідкладно, зокрема, забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.
Кабінету Міністрів України доручено забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних з оголошенням та проведенням загальної мобілізації (пункт 6 Указу №64/2022).
На виконання указів Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" та №69/2022 "Про загальну мобілізацію" Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №168, якою вирішено питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану, зокрема установив виплату додаткової винагороди для військовослужбовців на період дії воєнного стану.
Відповідно до пункту 1 Постанови №168 (у редакції станом на 28.02.2022) на період дії воєнного стану військовослужбовцям ЗСУ, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міноборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Пунктом 3 зазначеної постанови доручено Міністерству фінансів опрацювати питання щодо збільшення видатків відповідним розпорядникам бюджетних коштів для забезпечення реалізації цієї постанови, а пунктом 5 установлено, що вона набирає чинності з моменту опублікування (28.02.2022) та застосовується з 24.02.2022.
З урахуванням змін, які були внесені постановами Кабінету Міністрів України від 07.03.2022 №217, від 22.03.2022 №350, від 01.07.2022 №754, від 07.07.2022 №793, абзацом першим пункту 1 Постанови №168 передбачено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям ЗСУ, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міноборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 грн пропорційно в розрахунку на місяць (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах (абзац перший пункту 1 Постанови №168 у такій редакції набрав чинності з 19.07.2022 – дати набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 №793).
Виплата такої додаткової винагороди проводиться на підставі наказів командирів (начальників) (абзац 3 пункту 1 Постанови №168).
Здійснюючи системне тлумачення Постанови №168, суд враховує зміст преамбули цієї постанови в первісній редакції, в якій зазначалося, що ця постанова прийнята на виконання указів Президента України від 24.04.2022 №64 "Про введення воєнного стану в Україні" та №69 "Про загальну мобілізацію".
Урахування преамбули при системному тлумаченні тексту Постанови №168 є неодмінним, оскільки зміст преамбули визначає основні засади тлумачення усього цього нормативно-правового акта. Преамбула вказує на умови та причини ухвалення цієї постанови та визначає мету її прийняття.
Одночасно, здійснюючи текстуальне тлумачення Постанови №168, суд дійшов переконання, що як текстуальне тлумачення змісту первинної редакції пункту 1 Постанови №168, так і системне тлумачення цієї постанови з урахуванням умов її прийняття, визначеними у преамбулі, дають підстави для висновку, що виплата додаткової винагороди в розмірі 30000 гривень повинна здійснюватися як стимулювання винятково тим військовослужбовцям ЗСУ, які своїми безпосередніми діями здійснюють захист суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України.
Отже, пункт 1 Постанови №168 не поширюється на військовослужбовців, відряджених до державних органів, установ та організацій, грошове забезпечення яким виплачується відповідно до Постанови №104.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29.08.2024 (справа №640/13029/22) дійшла переконання, що як текстуальне тлумачення змісту первинної редакції пункту 1 Постанови №168, так і системне тлумачення цієї постанови з урахуванням умов її прийняття, визначеними в преамбулі, дають підстави для висновку, що виплата додаткової винагороди в розмірі 30000 грн повинна здійснюватися як стимулювання винятково тим військовослужбовцям ЗСУ, які своїми безпосередніми діями здійснюють захист суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України.
Отже, зроблено висновок, що пункт 1 Постанови №168 не поширюється на військовослужбовців, відряджених до державних органів, установ та організацій, грошове забезпечення яким виплачується відповідно до Постанови №104.
Оскільки визначена пунктом 1 первинної редакції Постанови №168 додаткова винагорода в розмірі 30000 грн є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців (пункт 2 частини другої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"), тоді як абзацом 2 пункту 1 Постанови №104 чітко визначено, що грошове забезпечення військовослужбовцям, відрядженим до державних органів, установ та організацій, виплачується виходячи з окладів за посадами, займаними зазначеними особами в державних органах, установах та організаціях, до яких вони відряджені, інших виплат, установлених для відповідних працівників цих органів, установ та організацій, а також окладів за військовими (спеціальними) званнями і надбавки за вислугу років у розмірах і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців, то Велика Палата Верховного Суду у справі №640/13029/22 висловила переконання, що положення Постанови №168 не поширюють свою дію на військовослужбовців, відряджених до державних органів, установ та організацій.
З огляду на те, що у справі №640/13029/22 судами було встановлено, що позивач є військовослужбовцем ЗСУ, який відряджений до ДКА (НЦУВКЗ) із залишенням на військовій службі та проходить військову службу безпосередньо в НЦУВКЗ, то Велика Палата Верховного Суду вважала необхідним застосовувати до спірних правовідносин положення саме Постанови №104. Оскільки додаткова винагорода в розмірі 30000 грн є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців, виплата якої для працівників цієї установи не передбачена, то й відсутні правові підстави для її виплати позивачу.
Таким чином є помилковим твердження позивача про те, що з 24.02.2022 він мав право на отримання додаткової щомісячної винагороди в розмірі до 30000 грн пропорційно в розрахунку на місяць, установленої Постановою №168.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21.11.2024 у справі №420/16118/23.
Судом також береться до уваги, що відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 КАС України).
Частинами першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно зі статтями 9, 77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
За змістом частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
На думку суду, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 КАС України, виконано та доведено правомірність та законність його рішення, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Підстави для відшкодування судових витрат у справі відповідно до положень статті 139 КАС України відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 243 – 246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.