КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/6807/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/12120/25

07 травня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.
суддів - Кирилюк Г.М. 
- Рейнарт І.М.
при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача Державного підприємства «Чайка» - Рябошапки Богдана Петровича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Цимбал І.К., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Чайка» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

в с т а н о в и в:

У червні 2025 року   ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Чайка» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що з 27 серпня 2018 року він працював на Державному підприємстві «Чайка». 22 травня 2024 року був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, однак, всупереч положенням статей 47 та 116 КЗпП України, роботодавець не провів з ним повний розрахунок в день звільнення. За його підрахунками відповідач не виплатив йому 62 995,98 грн заробітної плати, відпускних, компенсацію за невикористану відпустку. Усі спроби отримати належні йому кошти успіхів не досягли і на день звернення до суду заборгованість не погашена.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, підприємство повинно виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше,  як за шість місяців.
Загальна сума заборгованості до виплати складає 131 204.95 грн, з яких: 62 995,98 грн - заборгованість по заробітній платі, 59 139 грн- компенсація за 6 місяців затримки, 6596,50 грн - відпускні, які нараховані та не виплачені, 336,34 грн - компенсація за невикористану відпустку, 1361,64 грн - індекс інфляції, 775,49 грн - 3% річних.
З урахуванням викладених обставин, позивач    ОСОБА_2 просив судстягнути з Державного підприємства «Чайка»на його користь 131 204.95 грн, а саме: заборгованість по заробітній платі в розмірі 62 995 грн. 98 коп., компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні 59 139 грн., 6 596, 50 грн нараховані за відпустку, 336,34 грн компенсацію за невикористану відпустку, індекс інфляції в розмірі 1 361,64 грн та 3% річних в розмірі 775 грн. 49 коп.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 09 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Чайка», про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено.
Стягнуто з Державного підприємства «Чайка» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 62 995 грн 98 коп; компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 59 139 грн, нараховані кошти за використану відпустку в розмірі 6 596 грн 50 коп, 336 грн 34 коп компенсацію за невикористану відпустку, 1 361 грн 64 коп індекс інфляції та775 грн 49 коп 3% річних, а всього стягнути 131 204 грн 95 коп.
Стягнуто з Державного підприємства «Чайка» на користь держави 3 028 грн судового збору.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, представник відповідача Державного підприємства «Чайка» - Рябошапка Богдан Петрович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 грудня 2025 року в частині стягнення з ДП «Чайка» компенсації за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 59 139 грн, та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у стягненні з ДП «Чайка» компенсації за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 59 139 грн.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не врахував висновки Верховного Суду в аналогічних справах, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині.
Зазначає, що в оскаржуваному рішенні Дарницький районний суд міста Києва не врахував наявну практику Верховного Суду та стягнув з відповідача середній заробіток у сумі, яка майже дорівнює розміру невиплаченої позивачу заробітної плати. Вказаний розмір стягнутого з відповідача середнього заробітку є неспівмірним із ймовірним розміром пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення. Вважає рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09.12.2025 року законним, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що затримка є наслідком дій роботодавця ДП «Чайка» та порушенням конституційного права на винагороду за працю, а середній заробіток - це встановлена законом санкція, а не штраф, що підлягає зменшенню за загальним правилом.
Відсутність грошей у роботодавця не є поважною причиною для невиплати заробітної плати працівнику.
Відповідач також не надав доказів відсутності своєї вини у затримці розрахункупри звільнення. Затримка сталася виключно з вини ДП «Чайка», що підтверджено матеріалами справи. Відповідно,відповідач визнав факт заборгованості по виплаті зарплати, а отже, виникнення обов`язку сплатити середній заробіток є автоматичним наслідком невиконання обов?язку щодо проведення розрахунку при звільненні.  
Верховний Суд України неодноразово зазначав, що виплата середнього заробітку за ст. 117 КЗпП України це не каральна, а компенсаційна санкція за порушення роботодавцем строків виплати (ст.116 КЗпПУкраїни).
В судове засіданні апеляційного суду представник відповідача Державного підприємства «Чайка» не з?явився. Про день та час розгляду справи судом підприємство повідомлене у встановленому законом порядку, а тому суд вважає можливим розгляд справи у відсутності представник відповідача.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині- залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що   ОСОБА_2 згідно наказу №99-К/ТР від 23.08.2018 року був прийнятий на роботу в ДП «Чайка» на посаду оператора виробничої дільниці /а.с. 10/.
29.01.2019 року   ОСОБА_2 переведений на посаду головного механіка.
29.05.2019 року   ОСОБА_2 переведений на посаду оператора виробничої дільниці.
06.04.2023 року   ОСОБА_2 переведений на посаду завідувача складу готової продукції.
Згідно наказу від 22.05.2024 року за №40/1-к/тр     ОСОБА_2 звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України /а.с.13/.
Задовольняючи позовні вимоги  ОСОБА_1 до Державного підприємства «Чайка» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції посилався на те, що позивач зазначає, що при звільненні відповідачем з ним не був проведений повний розрахунок по заробітній платі та невиплачено компенсацію за невикористану та використану відпустку. Згідно відзиву на позовну заяву, відповідачем дані твердження не оспорювались.
Представник відповідача, в своєму відзиві просив зменшити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, посилаючись на кризове фінансове становищепідприємства, проте, посилаючись на скрутне матеріальне становище, на підтвердження даних обставин доказів суду не надав. Розмір компенсації не перевищує розмір невиплаченої заборгованості при звільненні, представником відповідача не надано інший розрахунок, який на його думку, був би об`єктивним та відповідавматеріальному становищу підприємства.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в розмірі 62 995 грн 98 коп; компенсації за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 59 139 грн, нарахованих коштів за використану відпустку в розмірі 6 596 грн 50 коп, 336 грн 34 коп компенсації за невикористану відпустку.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам законурішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 грудня 2025 року в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в розмірі 62 995 грн 98 коп; компенсації за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 59 139 грн, нарахованих коштів за використану відпустку в розмірі 6 596 грн 50 коп, 336 грн 34 коп компенсації за невикористану відпустку відповідає.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно із частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Пунктом 1 статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках, зокрема, але не виколючно, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Статтею 44 КЗпП України визначено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Частиною першою статті 47 КЗпП України, передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати (частина перша статті 116 КЗпП України).
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Отже, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.
Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше, як за шість місяців.
Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу та усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій.
Таким чином, при затримці розрахунку при звільненні роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше, як за шість місяців.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі  № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно встановив, що при звільненні відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі в розмірі 62 995 грн 98 коп; нараховані кошти за використану відпустку в розмірі 6 596 грн 50 коп, 336 грн 34 коп компенсації за невикористану відпустку.
Вказана обставина відповідачем не заперечувалася ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що розрахунок при звільненні з позивачем відповідачем не проведено у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
З урахуванням цих норм, зокрема, пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, дню звільнення працівника з роботи.
Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).
Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час затримки розрахунку.
З урахуванням обставин справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вірно застосувавши положення статей 47, 116, 117 КЗпП України, правомірно стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 59 139 грн, з розрахунку нарахованої до виплати заробітної плати за березень та квітень 2024 року, а саме 12 244 грн + 8676,29 грн=20 920,12 грн/52 робочі дні=402,31 грн середній заробіток за один робочий день х 147 днів затримки.
Доводи апеляційної скарги про те, що розмір стягнутого з відповідача середнього заробітку є неспівмірним із ймовірним розміром пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, колегія суддів відхиляє, так як статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. 
Тлумачення конструкції цієї норми дає підстави зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій, тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу зробити правовий висновок про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується, відповідно, розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Подібний підхід щодо здійснення розрахунку суми відшкодування було застосовано судом, зокрема, й у справі №489/6074/23 і Велика Палата Верховного Суду визнала його таким, що забезпечив справедливий баланс інтересів сторін: захистив право позивача на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустив понесення роботодавцем несправедливих та непропорційних майнових втрат (пункти 116, 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі №489/6074/23).
У межах цієї справи належить ураховувати положення статті 117 КЗпП України, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що розмір невиплаченої позивачу суми заробітної плати становить 62 995 грн 98 коп, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 59 139 грн, що забезпечує справедливий баланс інтересів сторін, а саме, захищає право позивача на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас, не допускає понесення роботодавцем несправедливих та непропорційних майнових втрат.
Поряд з цим, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 1 361 грн 64 коп індексу інфляції та 775 грн 49 коп 3% річних, з огляду на наступне.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство.
Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема, можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Вказані висновки підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для відмови в задовленні позовних вимог про стягнення з відповідача 1 361 грн. 64 коп. - індексу інфляції та 775 грн. 49 коп- 3% річних.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника відповідача Державного підприємства «Чайка» - Рябошапки Богдана Петровича  слід задовольнити частково, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 грудня 2025 року в частині стягнення з Державного підприємства «Чайка» на користь ОСОБА_1 1 361 грн. 64 коп. - індексу інфляції та 775 грн. 49 коп - 3% річних скасувати з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог та зміні рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 грудня 2025 року в частині визначення загального розміру стягнення, зменшивши загальну суму стягнення з 131 204,95 грн до 129 077,82 грн. 
Керуючись ст. 625 ЦК України, ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача Державного підприємства «Чайка» - Рябошапки Богдана Петровича задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 грудня 2025 року в частині стягнення з Державного підприємства «Чайка» на користь ОСОБА_1 1 361 грн. 64 коп. - індексу інфляції та 775 грн. 49 коп - 3% річних скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні зазначених позовних вимог.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 грудня 2025 року в частині визначення загального розміру стягнення змінити, зменшивши загальну суму стягнення з 131 204,95 грн до 129 077,82 грн. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: