УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2026 року
м. Київ
справа № 390/721/25
провадження № 51-1835 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу представника цивільного відповідача ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 18 березня 2026 року стосовно засудженого ОСОБА_6 ,
установив:
Вироком Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 6 жовтня 2025 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця Дніпропетровської області, проживаючого у АДРЕСА_1 ,) раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн без позбавлення права керування транспортними засобами.
Залишено без розгляду цивільний позов ОСОБА_7 і ОСОБА_8 щодо вимоги про стягнення з засудженого на користь ОСОБА_7 за надання правничої допомоги, франшизи та за послуги евакуатора.
В іншій частині цивільний позов потерпілих ОСОБА_7 і ОСОБА_8 про відшкодування моральної та майнової шкоди задоволено. 
Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь потерпілих розмір моральної шкоди в сумі 100 000 грн кожному.
Також стягнуто з ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» на користь потерпілих - матеріальну та моральну шкоди. 
Вирішено питання процесуальних витрат і долю речових доказів у провадженні.
Апеляційний суд, розглянувши матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами представника цивільного відповідача ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 та представника ПрАТ «УСК Княжа ВІГ» - адвоката ОСОБА_9 , залишив вирок без зміни.
Відповідно до змісту ухвали апеляційного суду та встановлених судом першої інстанції обставин,  ОСОБА_6 , 23 січня 2025 року, близько 08:10, керуючи технічно несправним автомобілем марки Renault Premium, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві приватної власності  ОСОБА_4 , здійснюючи рух по проїзній частині автомобільної дороги М-30 «Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка-Луганськ-Ізварене» на території Кропивницького району Кіровоградської області, грубо порушуючи пункти 1.5, 2.3 (б) і (д) ПДР України, та п. 13.1 цих Правил, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не впевнився, що буде маневр безпечним та не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, внаслідок недотримання безпечного інтервалу допустив зіткнення з задньою частиною автомобіля GMC Yukon, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням   ОСОБА_10 та, після чого в аварійному режимі виїхав на смугу зустрічного руху, де відбулось зіткнення за автомобілем ВАЗ 21093, реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_7 , котрий рухався в зустрічному напрямку. У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілі   ОСОБА_7 та пасажир автомобіля ВАЗ 21093, неповнолітній   ОСОБА_8 , отримали тілесні ушкодження, які відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я, строком понад 21 добу.
Суд кваліфікував дії засудженого за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспортного засобу особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження.
У касаційній скарзі представник цивільного відповідача ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду в частині вирішення цивільного позову щодо ФОП ОСОБА_4 та просить призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог він зазначає, що апеляційний суд, у порушення вимог ст. 419 КПК України, не перевірив доводів його апеляційної скарги, не навів мотивів, чому погодився з висновками суду першої інстанції щодо покладення цивільної відповідальності саме на ФОП ОСОБА_4 , оскільки у товаро-транспортній накладній (далі - ТТН) від 22 січня 2025 року № 22 зазначено іншого перевізника - ФОП ОСОБА_11 . Вважає, що суд першої інстанції не правильно оцінив цивільно-правовий договір від 14 січня 2025 року, який, на його думку, містить прямі умови, що виключають трудові відносини та, у порушення вимог ст. 404 КПК України, неправомірно відмовив у повторному дослідженні доказів, погодившись із оцінкою наданою судом першої інстанції.
Перевіривши доводи касаційної скарги представника цивільного відповідача, колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів, з огляду на таке. 
Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Згідно зі ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Таким чином, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та не має права досліджувати докази. Ці питання належать до предмета перевірки суду апеляційної інстанції.
Доводи, наведені у касаційній скарзі, є аналогічними тим, що були предметом перевірки апеляційного суду, який надав їм належну правову оцінку. 
Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, в апеляційному порядку вирок оскаржував, зокрема, представник цивільного відповідача ФОП ОСОБА_4 , у частині покладення на ОСОБА_4 цивільної відповідальності за спричинену моральну шкоду, посилаючись на цивільно-правовий характер договору, суперечності в ТТН та неправильне застосування ст. 1172 ЦК України.
Апеляційний суд, аналізуючи ці доводи зазначив, суд першої інстанції встановив фактичні обставини належним чином у відповідності до вимог процесуального закону, надав їм належну правову оцінку. Зокрема, згідно з цивільно-правовим договором від 14 січня 2025 року б/н, укладеним між ФОП ОСОБА_4 (замовником) і ОСОБА_6 (виконавцем), останній виконував роботу (надавав транспортні послуги) на замовлення ОСОБА_4 за оплату 1 500 грн - одна машино-доба.На момент ДТП водій ОСОБА_6 виконував роботу на користь автомобільного перевізника ФОП ОСОБА_11 , а саме, перевозив вантаж у відповідності до ТТН № 22 від 22 січня 2025 року з м. Кам`янське, Дніпропетровської області до Олешинської сільської ради, Хмельницького району, Хмельницької області. Таким чином, враховуючи, що засуджений на момент вчинення ДТП перебував у трудових відносинах саме з ФОП ОСОБА_4 , апеляційний суд визнав рішення місцевого суду про стягнення з останнього на користь потерпілих моральної шкоди правомірним.
Беручи до уваги положення ч. 3 ст. 404 КПК України, що передбачає право апеляційного суду на повторне дослідження обставин кримінального провадження, апеляційний суд перевірив доводи представника цивільного відповідача та не встановив порушень, на які представник цивільного відповідача в апеляційній скарзі посилався та, мотивовано відмовив у задоволенні вимог.
Відмовляючи у повторному дослідженні договору та ТТН, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції дослідив докази повно і без порушень, тому, застосувавши критерій фактичних трудових ознак, дійшов висновку, що власник джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за дії водія, у зв`язку з цим погодився з висновками суду першої інстанції щодо вирішення моральної шкоди саме з ФОП ОСОБА_4 і не знайшов підстав для зміни вироку.
У касаційній скарзі представник цивільного відповідача посилається на п. 1.2 цивільно-правового договору від 14 січня 2025 року, укладеного між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_6 та зазначає, що за умовами цього договору виконавець не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, самостійно організовує процес надання послуг та самостійно забезпечує свою безпеку, що на його думку, виключають можливість кваліфікації відносин як трудових.
Колегія суддів касаційного кримінального суду вважає, що посилання на окремі умови п. 1.2 цивільно-правового договору не спростовують установлених судом першої інстанції фактичних обставин, з якими обґрунтовано погодився апеляційний суд, щодо виконання засудженим роботи саме в інтересах ФОП ОСОБА_4 , а тому не впливають на правову особливість відносин та не ставлять під сумнім правильність застосування судом першої інстанції положень ст. 1172 і 1187 ЦК України.
Згідно із вимогами ст. 419 КПК України, в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Ухвала Кропивницького апеляційного суду від 18 березня 2026 рокувідповідає вимогам ст. 419 КПК України, тому підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у скарзі доводів немає.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника цивільного відповідача ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 18 березня 2026 року стосовно засудженого ОСОБА_6 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3