ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/2648/25	
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Савицького Я.Ф.,
суддів: Діброви Г.І.,
Ярош А.І.,
секретар судового засідання – Полінецька В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
на рішення Господарського суду Одеської області
від 18 лютого 2026 року (повний текст складено 02.03.2026)
у справі № 916/2648/25
за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Транском Строй"
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача: 
1) Управління капітального будівництва Одеської міської ради;
2) Фізичної особи-підприємця Справки Сергія Віл`ямовича 
про стягнення 4 659 505,60 грн.

суддя суду першої інстанції: Щавинська Ю.М.
місце винесення рішення: м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області
Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.
В судовому засіданні 01.07.2026, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради (далі також – Позивач, Департамент) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транском Строй" (далі також – Відповідач, Товариство), в якій просив суд стягнути з Відповідача на свою користь 4 659 505,60 грн., з яких:
- 571 537,28 грн - заборгованість з орендної плати станом на 08.04.2024,
- 4 087 968,32 грн - неустойка за прострочення повернення об`єкта оренди, яка нарахована за період з 09.04.2024 по 09.04.2025.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, Департамент посилався на порушення Товариством свого обов`язку щодо повернення орендованого ним приміщення після ухвалення Господарським судом Одеської області 06.03.2024 у справі №916/4219/23 рішення про розірвання договору оренди нежитлового приміщення №02-18/4 від 26.03.2018, укладеного між Позивачем та Відповідачем, та виселення ТОВ «Транском Строй» з орендованого приміщення. У зв`язку з невиконанням в добровільному порядку вказаного рішення, Відповідач був виселений з орендованого приміщення у примусовому порядку, про що державним виконавцем складено акт від 09.04.2025. Таким чином, оскільки Відповідач не звільнив орендоване приміщення до 09.04.2025, Департаментом нараховано Товариству станом на 08.04.2024 орендну плату.
Водночас, оскільки рішення від 06.03.2024 у справі №916/4219/23 набрало законної сили ще 09.04.2024, а примусове виселення відбулось лише 09.04.2025, то посилаючись на прострочення повернення Відповідачем об`єкта оренди Позивачу, Департамент в порядку ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України нарахував Товариству неустойку у розмірі подвійної орендної плати за кожен місяць прострочення у період з 09.04.2024 по 09.04.2025.
В процесі розгляду справи, судом першої інстанції до участі в останній було залучено Управління капітального будівництва Одеської міської ради та Фізичну особу-підприємця Справку Сергія Віл`ямовича, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні Позивача.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 18.02.2026 у справі №916/2648/25 (суддя Щавинська Ю.М.) позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транском Строй" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради заборгованість у сумі 571 537,28 грн., неустойку у сумі 50 000,00 грн., судовий збір у розмірі 25 237,09 грн. У задоволенні решти позову відмовлено.
Ухвалюючи таке рішення, місцевий господарський суд виходів з наступних встановлених у даній справі обставин:
- рішенням Господарського суду Одеської області від 06.03.2024 у справі №916/4219/23, яке набрало законної сили 09.04.2024, було розірвано договір оренди нежитлового приміщення №02-18/4 від 26.03.2018; виселено ТОВ "Транском Строй" з нежилих будівель та споруд, загальною площею 780,9 кв.м. за адресою м. Одеса, вул. Варненська, 27-Б, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради; стягнуто з ТОВ "Транском Строй" на користь Департаменту, зокрема, заборгованість з орендної плати в сумі 1 299 880,10 грн (за період з березня 2022 до 10.08.2023), пеню в розмірі 165 579,54 грн;
- доказів самостійного повернення об`єкту оренди Відповідачем на користь Позивача у матеріалах справи не має; 
- доказів сплати орендної плати з вересня 2023 до квітня 2024 (до 08.04.2024 включно) у сумі 571 537,28 грн (період дії договору оренди) за користування об`єктом оренди у матеріалах справи не міститься, що є підставою для задоволення відповідних вимог Позивача. При цьому, у Відповідача відсутні заперечення щодо нарахованої суми заборгованості;
- з огляду на набрання 09.04.2024 законної сили рішенням у справі №916/4219/23 та враховуючи положення п. 4.7 договору оренди (після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання, орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом), ТОВ "Транском Строй" мало передати Департаменту відповідне приміщення до 24.04.2024 включно шляхом підписання акту про повернення. Оскільки примусове виселення відбулось лише 09.04.2025, то Відповідач прострочив звої зобов`язання щодо повернення об`єкту оренди, що у відповідності до приписів ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, має наслідком стягнення неустойки у розмірі подвійної орендної плати за кожен місяць прострочення у період з 09.04.2024 по 09.04.2025;
- разом з тим, судом встановлено, що Позивачем безпідставно нараховано на орендну ставку сума ПДВ, яка підлягає виключенню; необґрунтовано здійснено нарахування неустойки до 09.04.2025 включно (незважаючи на те, що актом державного виконавця, датованим 09.04.2025, об`єкт оренди був переданий орендодавцю), у зв`язку з чим місцевим господарським судом здійснено власний розрахунок неустойки у цій справі за період з 25.04.2024 по 08.04.2025. За результатом здійсненого судом розрахунку встановлено, що правильною сумою неустойки у спірних правовідносинах сторін є 1 531 553,58 грн;
- Відповідач вживав заходи для повернення орендованого майна, тоді як Департаментом не надано доказів на підтвердження здійснення останнім будь-яких дій щодо прийняття об`єкту оренди у володіння та користування;
- відповідно до акту державного виконавця від 09.04.2025, останнім станом на зазначену дату встановлено відсутність боржника в орендованому приміщенні; об`єкти, що зазначені в виконавчому документі, боржником не експлуатувались; майна боржника не виявлено. Навпаки, було зафіксовано наявність іншого орендаря у спірних приміщеннях;
- з урахуванням зазначеного, а також принципів справедливості, добросовісності та розумності, відсутності доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану Позивача в результаті дій саме Товариства, місцевий господарський суд, виходячи зі своїх дискреційних повноважень, дійшов висновку про можливість зменшення розміру штрафної санкції у виді неустойки, що підлягає стягненню з Відповідача, до 50 000,00 грн
Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 18.02.2026 у справі №916/2648/25 змінити в частині стягнення неустойки за прострочення повернення об`єкту оренди, шляхом стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транском Строй" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради неустойки у сумі 4 087 968,32 грн. Також, апелянт просить суд здійснити перерозподіл судових витрат.
Департамент не погоджується виключно із періодом та розрахунком неустойки, наведеними судом першої інстанції, вважає їх необґрунтованими та такими, що не відповідають нормами чинного законодавства.
Так, в обґрунтування своєї позиції, апелянт зазначає, що суд першої інстанції, при розгляді цієї частини позовних вимог, неправильно послався на п. 4.7 Договору, за яким, зокрема, орендоване приміщення повертається орендарем протягом 15-денного терміну з дня припинення строк дії договору, а тому неправильно виснував, що неустойка повинна нараховуватись після спливу такого 15-денного терміну, а саме з 25.04.2024. Позивач наголошує на тому, що оскільки з 09.04.2024 орендна плата вже Відповідачу не нараховувалась, то орендар продовжував користуватись об`єктом оренди до 25.04.2024 без нарахування як орендної плат, так і неустойки, що позбавляє Департамент компенсації у цей період користування комунальним майном, що в свою чергу, суперечить самій правовій природі орендних правовідносин, які за своєю суттю є платним користуванням майном.
На переконання апелянта, неустойка повинна нараховуватись з моменту припинення договору оренди, тобто з моменту, коли відповідач утратив правові підстави для користування майном, але продовжив фактично його утримувати та використовувати, тобто - у даній справі з 09.04.2024.
Крім того, як зазначає Позивач, виключивши з розрахунку неустойки індекс інфляції та ПДВ, суд першої інстанції виснував, що розмір неустойки за період з 25.04.2024 до 08.04.2025 становить 1 531 553,58 грн, при цьому, не навів яку саме ставку орендної плати суд узяв за базову при визначенні розміру неустойки, не зазначив періоди її застосування. Обмежившись констатацією кінцевої суми неустойки та не розкривши алгоритм її обчислення, суд унеможливив перевірку правильності такого розрахунку сторонами у справі.
При цьому, посилаючись на положення ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України та висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27.05.2025 у справі №904/8325/21, апелянт наполягає на тому, що розмір неустойки має розраховуватися виходячи із розміру орендної плати станом на день припинення договору оренди майна, а у даному випадку станом на день припинення договору оренди майна (09.04.2024) орендна плата за користування об`єктом оренди складала 79 740,73 грн. (за повний місяць березня 2024 року), яка і повинна братись за основу при визначенні розміру неустойки.
Також, Департамент зауважує, що суд першої інстанції неправомірно перерахував розмір неустойки, не включивши до нього індекс інфляції. Так, апелянт звертає увагу на те, що частинами 1, 3 ст. 17 Закону України від 03.10.2019 №157-ІХ “Про оренду державного та комунального майна” передбачено, зокрема, що орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором. Орендна плата підлягає коригуванню на індекс інфляції згідно з Методикою розрахунку орендної плати. Якщо орендар отримав майно в оренду без проведення аукціону, відповідне коригування орендної плати на індекс інфляції здійснюється щомісячно. Аналогічні положення щодо коригування орендної плати на індекс інфляції наведено у Методиці розрахунку орендної плати за державне майно, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 28.04.2021 №630. При цьому, плата за оренду згідно умов п. 2 Договору визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції. Таким чином, визначення розміру неустойки, виходячи з подвійної плати за оренду комунального майна та із врахуванням щомісячного індексу інфляції, є обґрунтованим та таким, що узгоджується як з умовами Договору, так і з приписами ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України.
За позицією апелянта, сплата неустойки без ПДВ та без індексу інфляції фактично зводить нанівець зміст неустойки як цивільно-правової санкції.
Водночас, Департамент вважає, що висновок суду першої інстанції про необхідність зменшення розміру неустойки на підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України до 50 000,00 грн. є передчасним, необґрунтованим та таким, що не відповідає встановленим у справі фактичним обставинам.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом від 23.03.2026, для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 18.02.2026 у справі №916/2648/25 та призначено її розгляд на 03.06.2026 о 10:30 год. Крім того, даною ухвалою відповідачу встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цій же строк подати до суду заяви чи клопотання з процесуальних питань.
20.04.2026 від ТОВ "Транском Строй" до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач не погоджується з її доводами, вважає останню необґрунтованою та просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Зокрема, Відповідач наголошує на тому, що не відбувалось примусового виселення ТОВ «Транском Строй» з орендованих будівель, про що свідчить зміст акту державного виконавця від 09.04.2025, згідно з яким станом на 09.04.2025 - дату складання акту державного виконавця, об`єкти, зазначені у виконавчому документі, вже експлуатувались Управлінням капітального будівництва ОМР та ФОП Справкою С.В.
Товариство вказує, що Відповідач сумлінно вжив зі свого боку заходи з повернення орендодавцю (позивачу) майна за Договором оренди за наслідком припинення орендних правовідносин за рішенням суду у справі №916/4219/23 про розірвання Договору оренди. Так, з метою виконання вказаного рішення суду, Відповідач звернувся до Позивача з листом від 18.04.2024, в якому висловив прохання уповноважених осіб Позивача зв`язатись з директором Товариства з метою узгодження дати та часу зустрічі для підписання Акту повернення з оренди майна, додав проект Акту до листа, повідомив контакт директора для зв`язку з ним. Однак, жодної відповіді, жодної реакції з боку Позивача на вказаний лист Відповідача не відбулось.
Окремо ТОВ «Транском Строй» звертає увагу на те, що після укладення договору оренди Відповідач не займав об`єкт оренди, не користувався ним, не розміщував своє майно.
Відтак, на переконання Відповідача, Департаментом не доведено обставин щодо невиконання Відповідачем обов`язку щодо повернення об`єкта оренди, обставини передачі приміщень Позивачу за актом нібито в результаті примусового виконання рішення суду. Навпаки, матеріали справи свідчать про добровільне повернення орендованого майна Відповідачем, про подальшу передачу Позивачем цього майна в експлуатацію вже зовсім іншим особам, що встановлено в Акті державного виконавця. Отже, Відповідач вважає, що у Позивача взагалі відсутнє право вимагати від Відповідача сплати неустойки.
Разом з тим, Товариство зазначає, що Позивачем надано суду неправильний розрахунок неустойки.
Так, Відповідач наголошує на тому, що в розрахунку неустойки, який складено Позивачем та додано до позовної заяви, не враховані положення наказу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 17.08.2022 №547 «Про перерахунок орендної плати у період воєнного стану за договором оренди від 26.03.2018 №02-18/4, нежилих будівель та споруд, загальною площею 780,9 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Варненська, 27-Б». Вказаним Наказом від 17.08.2022 № 547 встановлено, що має відбуватись нарахування орендної плати у розмірі 50% розміру орендної плати за договором оренди від 26.03.2018 № 02-18/4, нежилих будівель та споруд, загальною площею 780,9 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Варненська, 27-Б, на період дії воєнного стану та протягом 30 календарних днів після припинення чи скасування його дії.
Проте, з розрахунку заборгованості та розрахунку неустойки вбачається, що під час нарахування неустойки здійснено розрахунок неустойки за кожен місяць виходячи зі 100-відсоткової ставки орендної плати (колонка «ставка орендної плати, з урахуванням індексації»), а не зі ставки орендної плати у розмірі 50% розміру орендної плати, як це встановлено наказом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 17.08.2022 №547. Отже, ставка орендної плати, яка використана для нарахування неустойки, вдвічі перевищує розмір орендної плати, вказаний в розрахунку заборгованості.
Також, з посиланням на умови п. 4.7 договору та ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, Товариство вказує, що нарахування за період, який встановлений договором оренди для повернення орендарем майна з оренди та становить 15 днів після припинення дії договору не можуть бути неустойкою, як це нарахував Позивач, оскільки неустойка – це вид відповідальності за саме порушення боржником зобов`язання, а у даному випадку порушення настає після спливу 15-денного строку. Отже, за період, який становить 15 днів після припинення дії договору оренди, може бути нарахована орендна плата, а не неустойка.
Водночас, в розрахунках Позивача жодним чином не врахована обставина того, що інша особа користується майном, яким Відповідач не користувався, а плату і неустойку Позивач нараховує Відповідачу за ті квадратні метри, які надані Позивачем в оренду зовсім іншій особі.
Ухвалою суду від 03.06.2026 продовжено розгляд апеляційної скарги Департаменту комунальної власності на розумний строк та оголошено перерву до 01.07.2026 об 11:15 год.
У судовому засіданні 01.07.2026 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
З огляду на матеріали справи вбачається, що територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності належать будівлі складської бази загальною площею 780,9 кв.м., розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Варненська, буд. 27-б, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, свідоцтвом про право власності від 08.12.2000 та технічним паспортом на нежитлові приміщення загальною площею 780,9 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Варненська, 27-Б, виготовленим 10.01.2000 КП “ОМБТІ та РОН” (а.с. 12-27; а.с. 177-183).
Вказане підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №1456511551101 від 29.11.2017 (будівлі складської бази загальною площею 780,9 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Варненська, 27-Б. Складова частина об`єкта нерухомого майна: будівлі літ. “А”, “Б”, “Ж”, “К”, літ. “Д”, будівлі контори літ. “В”, “Е”, пункту охорони літ. “С”, навіс літ. “Г”) та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08.12.2000 №011141 про право власності Одеської міської ради на будівлі складської бази по вул. Варненській, 27-Б. 
Будівлі складської бази площею 780,9 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Варненська, 27-Б, знаходяться на балансовому обліку Управління капітального будівництва Одеської міської ради. Інвентарний номер: 10310002.
26.03.2018 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Транском Строй” (орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення №2-18/4 (а.с.28-30) (далі – Договір).
Відповідно до п. 1.1 Договору, орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежилі будівлі та споруди, загальною площею 780,90 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Варненська, 27-Б.
Згідно з п.1.3 Договору, термін його дії - з 26.03.2018 до 26.02.2021.
Пунктом 2.2 Договору встановлено, що за орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що становить за перший після підписання Договору оренди місяць – 77 000,00 грн (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць.
Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України.
Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства. 
Відповідно до п. 2.4. Договору, орендар вносить орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності.
За умовами п. 2.5. Договору розмір орендної плати змінюється у випадках зміни методики її розрахунку, цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України та рішеннями міської ради, що набрали чинності, в порядку, передбаченому чинним законодавством. 
Згідно п. 3.4 Договору, орендодавець зобов`язується передати орендарю в оренду приміщення, згідно з п. 1.1. цього Договору, за актом приймання-передачі, який підписується обома сторонами.
Положеннями п. 4.7 Договору визначено, що після закінчення строку дії Договору чи у випадку його дострокового розірвання, орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду та відшкодувати орендодавцеві збитки, у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди.
Пунктом 4.10. Договору передбачено, що у випадку припинення дії цього Договору, у зв`язку із закінченням строку чи дострокового розірвання Договору орендар сплачує неустойку в розмірі подвійної орендної плати з урахуванням щомісячного індексу інфляції по день підписання акту приймання-передачі приміщення.
Питання, не врегульовані цим Договором, вирішуються у відповідності з чинним законодавством (п. 7.1 Договору).
У відповідності до п. 7.6 Договору, він може бути розірваний на вимогу однієї із сторін за рішенням господарського суду у випадках, передбачених чинним законодавством та зазначеним Договором оренди.
Відповідно до п. 7.11. Договору його дія припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; продажу об`єкта оренди за участю орендаря; загибелі об`єкта оренди; достроково за згодою сторін або за рішенням господарського суду; банкрутства або ліквідації орендаря; в інших випадках, передбачених чинним законодавством. 
25.04.2019 сторонами було підписано акт прийому-передачі нежилих будівель та споруд, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Варненська, 27-Б (а.с. 30 зі звороту).
31.01.2020 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Транском Строй” (орендар) було укладено додатковий договір №1 про внесення змін до Договору нежитлового приміщення від 26.03.2018 №02-18/4 (а.с.31), за умовами якого сторони дійшли згоди пункт 1.3 розділу “Предмет договору” доповнити наступним: “1.3 Продовжити термін дії цього Договору на 2 роки 11 місяців, а саме з 31 січня 2020 року до 31 грудня 2022 року”. Інші умови договору залишено без змін.
У зв`язку з неналежним виконанням Відповідачем зобов`язань за Договором Позивач звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Відповідача, в якій просив суд розірвати Договір оренди від 26.03.2018 №02-18/4, виселити Відповідача з орендованих ним приміщень та стягнути з Відповідача на користь Позивача 1 466 531,82 грн. заборгованості з орендної плати.
Рішенням Господарського суду Одеської області (суддя Погребна К.Ф.) від 06.03.2024 у справі №916/4219/23 (а.с.40-48) позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “Транском Строй” задоволено частково, розірвано договір оренди нежитлового приміщення №02-18/4 від 26.03.2018, укладений між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю “Транском Строй”; виселено Товариство з обмеженою відповідальністю “Транском Строй” з нежилих будівель та споруд, загальною площею 780,9 кв.м. за адресою м. Одеса, вул. Варненська, 27-Б, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Транском Строй” на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради заборгованість з орендної плати в сумі 1 299 880,10 грн (за період з березня 2022 до 10.08.2023), пеню в розмірі 165 579,54 грн та судовий збір в сумі 27 349,89 грн. В решті позовних вимог відмовлено. 
В межах розгляду справи №916/4219/23, господарськими судами було встановлено, зокрема, що:
- Відповідач не виконує взяті на себе за договором оренди зобов`язання в частині сплати орендних платежів, що є порушенням істотних умов договору, визначених в п.п. 2.2.,2.4. Договору оренди (щодо сплати орендної плати своєчасно та во повному обсязі);
- Відповідачем в порушення умов пп. «е» п. 4.2 Договору, не було здійснено страхування об`єкту оренди;
- Відповідачем частково змінено профіль використання об`єкта оренди. 
23.04.2024 судом було видано відповідні накази на виконання рішення Господарського суду Одеської області від 06.03.2024 у справі №916/4219/23.
Після набрання вищевказаним судовим рішенням законної сили 09.04.2024, Позивачем було подано до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) заяву про відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання. 
09.12.2024 було відкрито виконавче провадження з виконання наказу №916/4219/23 від 06.03.2024 щодо виселення боржника з орендованих приміщень (а.с. 34).
09.04.2025 державним виконавцем був складений акт, з якого вбачається, що виходом державного виконавця за адресою: м. Одеса, вул. Варненська, 27-Б встановлено, що боржника виявлено не було, об`єкти, що зазначені в виконавчому документі, боржником не експлуатуються; майна боржника не виявлено. Натомість, об`єкти, зазначені у виконавчому документі, експлуатуються Управлінням капітального будівництва ОМР, що підтверджується витягом з ДРРП на нерухоме майно та технічним паспортом на зазначений об`єкт. При цьому, частину приміщень, орендує ФОП Справка Сергій Вільямович на підставі договору оренди від 01.10.2009, а саме, нежитлові приміщення №№2,3,4 літ.А загальною площею 128,3 кв.м. Зазначені обставини у повному обсязі підтверджуються особами, що були присутні при проведенні виконавчих дій (зокрема, представник стягувача).
10.04.2025 державним виконавцем була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження №76743224 з примусового виконання рішення суду у справі №916/4219/23 на підставі п. 9 ч.1 ст. 39, 40 Закону України "Про виконавче провадження" (а.с. 34-35) - у зв`язку з його фактичним виконанням. 
У зв`язку з тим, що рішенням у справі №916/4219/23 був встановлений факт припинення дії Договору 09.04.2024, а орендна плата в межах вказаної справи була стягнута за період з березня 2022 по 10.08.2023, Департамент звернувся до господарського суду з даної справою про стягнення з орендаря – ТОВ “Транском Строй” несплаченого залишку оренди.
Як зазначалось судом першої інстанції, у даній справі Позивачем надано суду розрахунок заборгованості (а.с. 28), згідно з яким заборгованість з орендної плати за період з вересня 2023 до квітня 2024 (8 днів) становить 571 537,28 грн., з чим погодився Відповідач.
Разом з тим, зазначаючи, що Відповідач прострочив повернення об`єкту оренди після припинення орендних правовідносин, Позивач також заявив вимогу про стягнення неустойки за період з 09.04.2024 до 09.04.2025, розмір якої становить 4 087 968,32 грн.
Розрахунок неустойки Позивач здійснив у розмірі подвійної орендної плати у розмірі, визначеному у п. 2.2 Договору - 77 000 грн з додаванням до базової орендної плати індексу інфляції та ПДВ.
При цьому, Позивач вказує, що з урахуванням Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України від 24.02.2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні», керуючись Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до Постанов Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483 «Деякі питання оренди державного та комунального майна», від 27.05.2022 №634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану», рішення Одеської міської ради від 29.06.2022 №969-VІІІ «Про орендну плату за використання комунального майна територіальної громади м. Одеси у період дії воєнного стану» та на підставі заяви орендаря - ТОВ «Транском Строй» від 04.08.2022 Департаментом комунальної власності Одеської міської ради видано наказ від 17.08.2022 №547 «Про перерахунок орендної плати у період воєнного стану за договором оренди від 26.03.2018 №02-18/4 нежилих будівель та споруд, загальною площею 780,9 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Варненська, 27-Б» (а.с. 31-32).
Даним Наказом встановлено нараховувати ТОВ "Транском Строй" орендну плату у розмірі 50% орендної плати (з урахуванням її індексації), встановленої Договором від 26.03.2018 №02-18/4 на період дії воєнного стану та протягом 30 календарних днів після припинення чи скасування його дії.
Разом з цим, Позивач також зазначає, що під час розрахунку неустойки наказ №547 від 17.08.2022 Департаментом не враховувався, адже такий застосується лише до питання нарахування орендної плати.
Крім того, судом першої інстанції з`ясовано, що листом №3 від 18.04.2024 Відповідач надіслав Позивачу проект акту повернення з оренди майна та, з метою узгодження дати та часу зустрічі уповноважених осіб сторін для підписання акту, просив зв`язатись з директором ТОВ "Транском Строй", зазначивши контактний номер телефону останнього (а.с. 64-65).
Позивачем також надано суду договір оренди нежилого приміщення від 04.12.2003 (нова редакція від 1.10.2009) та додаткові угоди до останнього, що укладені між Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради (Орендодавець) та ФОП Справкою С.В. (Орендар), згідно з якими орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування нежилі приміщення №2,3,4 літери "А" загальною площею 128,3 кв.м., які розташовані за адресою: вул. Варненська, буд.27-Б (договір продовжено на період дії воєнного стану та протягом 3 місяців з дати його припинення чи скасування) (а.с.163-175). Як вбачається з технічного паспорту, вказані нежилі приміщення №2,3,4 літери "А" загальною площею 128,3 кв.м. є приміщеннями складу та гаражів.
При цьому, додаткові договори №4, 3, 5 (а.с.171-175) узгоджені Департаментом комунальної власності Одеської міської ради.
Проаналізувавши апеляційну скаргу в межах її доводів, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.
Перш за все судова колегія зазначає, що Департамент не погоджується з висновками оскаржуваного рішення, які стосуються виключно періоду нарахування та розрахунком неустойки, наведеними судом першої інстанції, а тому, відповідно до приписів ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, рішення місцевого господарського суду переглядається у вказаній частині. Обставини нарахування Позивачем основного боргу – орендної плати за період з вересня 2023 до квітня 2024 (до 08.04.2024 включно) у сумі 571 537,28 грн апеляційним судом не досліджуються.
Водночас, з у рахуванням того, що спір у даній справі виник між тими ж сторонами та на підставі тих обставин, що і у справі №916/4219/23, за результатом розгляду якої винесено відповідне судове рішення, обставини щодо припинення дії Договору оренди нежитлового приміщення №02-18/4 від 26.03.2018 з 09.04.2024 не підлягають доказуванню, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Тобто, спірний Договір оренди припинився з 09.04.2024, що в свою чергу свідчить про відсутність у орендаря правових підстав для подальшого користування об`єктом оренди зі вказаної дати.
Судова колегія враховує, що виходячи з умов п. 3.4 Договору, орендодавець передав орендарю в оренду відповідне приміщення за Актом приймання-передачі.
Вказане узгоджується з ч. 1 ст. 795 Цивільного кодексу України, згідно з якою передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. Із цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.
Також, апеляційний суд зазначає, що правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України (ч. 4 ст. 291 Господарського кодексу України).
Так, за положеннями ст. 785 Цивільного кодексу України, у разі закінчення строку дії договору оренди або у випадку його дострокового розірвання орендар зобов`язаний повернути орендоване майно за актом у належному стан, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду.
Аналогічні умови узгоджені сторонами у п. 4.7 Договору оренди.
Крім того, частиною 1 ст. 25 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” встановлено, що у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.
При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 795 Цивільного кодексу України, повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.
Тобто законодавець передбачив загальне правило, за яким визначається як початок, так і припинення договірних правовідносин з оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини). Фактом початку та відповідно припинення правовідносин є підписання акта приймання-передачі нерухомого майна як від орендаря до орендодавця, так і від орендодавця до орендаря.
Таким чином, після припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за Договором у Товариства виник обов`язок повернути Департаменту у 15-денний термін орендоване приміщення за відповідним Актом приймання-передачі (з урахуванням п. 4.7 Договору). 
Тобто, спірне орендоване приміщення мало бути повернуто Департаменту не пізніше 24.04.2024.
Проте, доказів складення відповідного Акту між сторонами у матеріалах справи не міститься. Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, Відповідачем не доведено вчинення всіх дій щодо закінчення документального оформлення повернення орендованого майна.
Тому, посилання Товариства на те, що воно не користувалось відповідними приміщеннями після припинення Договору оренди, судом першої інстанції було правомірно відхилене.
Отже, оскільки об`єкт оренди не був повернутий орендарем орендодавцю за Актом, складення якого передбачено умовами Договору оренди, то слід вважати про існування обставин щодо порушення Відповідачем умов останнього.
Вказане підтверджується позицією Верховного Суду, яка полягає у тому, що законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом поверненням об`єкта договору оренди, тобто з моментом підписання акту приймання-передачі (постанова від 24.04.2018 у справі № 910/2597/14).
Так, з огляду на матеріали справи вбачається, що у даному випадку спірне нежитлове приміщення було примусово повернуто на користь Департаменту за Актом державного виконавця від 09.04.2025.
Відтак, як правильно визначено судом першої інстанції, повернення Відповідачем орендованого приміщення відбулось з порушенням строку, встановленого Договором оренди нежитлового приміщення №02-18/4 від 26.03.2018.
Приписами ст. 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Отже, невиконання наймачем встановленого ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України, обов`язку щодо негайного повернення майна після припинення договору є порушенням умов договору та норм чинного законодавства. Таке порушення є самостійною підставою для застосування до наймача передбаченої законом міри майнової відповідальності у вигляді стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування майном за період прострочення.
Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19.07.2023 у справі №924/746/22, від 19.10.2021 у справі №922/4268/20.
При цьому, апеляційна колегія враховує, що у постановах Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №924/599/19, від 31.10.2019 у справі №905/2018/18, від 30.10.2019 у справі №924/80/19 викладено правовий висновок про те, що неустойка, право на стягнення якої передбачено вищевказаною нормою, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Вказана неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, оскільки, на відміну від приписів ст. 549 Цивільного кодексу України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня).
Також, колегія звертає увагу, що ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном (постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19).
У разі невиконання обов`язку, передбаченого ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України, закон визначає можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди.
Таким чином, право на стягнення неустойки, встановленої ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, пов`язується з простроченням орендарем виконання зобов`язання з повернення орендованого майна за актом приймання-передачі.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 23.10.2024 у справі № 916/3409/22.
Між тим, у постанові від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17 Верховний Суд зазначив, що при розгляді спорів про стягнення неустойки судам необхідно враховувати, що право наймодавця вимагати оплати неустойки відповідно до ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України та обов`язок наймача сплачувати таку неустойку зберігається до моменту повернення наймачем наймодавцю орендованого майна. Винятком з такого правила можуть бути, зокрема, підтверджені належними доказами неправомірні дії (бездіяльність) наймодавця, спрямовані на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно та оформити повернення наймачем орендованого майна, про що також зроблено висновок Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/9328/17 (п. 11) та постанові від 28.08.2018 у справі № 913/155/17 (п. 37).
Отже, для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, яку Позивач визначив як підставу вимог про стягнення неустойки, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог ст. 614 цього Кодексу. При цьому, для застосування відповідальності, передбаченої наведеною нормою, важливим є встановлення наявності в орендаря можливості передати майно, що було предметом оренди, та умисного невиконання ним цього обов`язку (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 30.08.2019 у справі № 910/13695/18).
У даному випадку Відповідачем не наведено жодної причини неможливості виконати свій обов`язок щодо повернення об`єкта оренди, оскільки крім направлення Позивачу листа №3 від 18.04.2024 з проектом акту повернення з оренди майна та з пропозицією зв`язатись з директором ТОВ "Транском Строй" для вчинення дій стосовно повернення орендованого майна (вказаний лист залишився без реагування з боку Орендодавця), Товариство не вчинило більш ніяких дій для повернення нерухомого майна з оренди.
Звільнення Відповідачем нежитлового приміщення та подальша передача його Позивачем у користування іншій, сторонній особі (ФОП Справка С.В., Управління капітального будівництва ОМР) не свідчить про належне виконання Відповідачем свого обов`язку щодо повернення орендованого майна.
Отже Відповідачем не надано належних доказів на підтвердження відсутності його вини в несвоєчасному поверненні орендодавцю спірного нерухомого майна комунальної форми власності, що, з огляду на встановлену законом презумпцію вини порушника зобов`язання, що свідчить про можливість застосування до орендаря наслідків, передбачених положеннями ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України.
Таким чином, судова колегія зазначає, що у Позивача виникло право вимагати від Відповідача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди за період: з першого дня прострочення повернення об`єкта оренди до 09.04.2025 (дата примусового повернення об`єкту оренди за Актом державного виконавця).
Як зазначалось вище, у даній справі Департаментом періодом стягнення неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди визначено: з 09.04.2024 до 09.04.2025, згідно з яким Позивачем надано до суду відповідний розрахунок неустойки у сумі 4 087 968,32 грн.
Проте, як зазначалось вище, місцевий господарський суд, дійшовши загального висновку про обґрунтованість заявлених відповідних позовних вимог, перерахував вказану Позивачем до стягнення суму і дійшов висновку, що стягненню підлягає неустойка у сумі 1 531 553,58 грн.
При цьому, в обґрунтування здійснення власного розрахунку неустойки суд першої інстанції послався на те, що періодом нарахування є період: з 25.04.2024, а не з 09.04.2024.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що у розрахунку, наданому Позивачем безпідставно враховані суми ПДВ, але, неустойка, встановлена саме ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є безумовно штрафною санкцією, яка передбачена ст. 230 Господарського кодексу України, та, відповідно до ст. 185 Податкового кодексу України, не є об`єктом оподаткування та нарахування ПДВ.
На підтвердження своєї позиції місцевий господарський суд послався на висновок Верховного Суду, викладений від 20.11.2020 у справі №916/1319/19.
Також, суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем неправомірно здійснено розрахунок неустойки із застосуванням індексу інфляції, який нараховується, у свою чергу, на орендну плату. При цьому, судом було враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27.05.2025 у справі №904/8325/21, відповідно до яких розмір неустойки за ч. 2 ст.785 Цивільного кодексу України повинен обчислюватися, виходячи з розміру орендної плати, що діяла на момент припинення Договору оренди (у даному випадку – станом на квітень 2024). 
Стосовно зауважень апелянта відносно періоду, визначеного судом першої інстанції, для нарахування неустойки, то судова колегія погоджується з судом першої інстанції, що нарахування за період, який встановлений Договором оренди для повернення орендарем майна з оренди та становить 15 днів після припинення дії Договору не можуть бути неустойкою, як це нарахував Позивач.
Так, у п. 4.7. Договору оренди встановлено порядок повернення орендованих приміщень після припинення дії Договору, а саме: «Після закінчення строку дії Договору чи у випадку його дострокового розірвання, орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі їх в оренду, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди».
Рішення суду у справі № 916/4219/23, яким розірвано Договір оренди, набрало законної сили 09.04.2024 року. Отже, 15-денний термін для передачі Орендарем приміщень почав свій перебіг 10.04.2024 року та останнім днем вказаного строку є 24.04.2024 року.
Згідно з ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
При цьому, в обґрунтування здійснення власного розрахунку неустойки суд першої інстанції послався на те, що періодом нарахування є період: з 25.04.2024 по 08.04.2025 (включно), оскільки виходячи з положень п. 4.7 Договору, неустойка як відповідальність за порушення зобов`язання з повернення приміщення має нараховуватися з 16 дня (враховуючи приписи ст. 253 Цивільного кодексу України) після розірвання Договору оренди приміщення, оскільки повернення об`єкта оренди протягом 15 днів після закінчення строку дії Договору, тобто, до 24.04.2024 (включно), є правомірним. Також, суд врахував, що 09.04.2025 спірне приміщення вже було повернуто орендодавцю за відповідним актом державного виконавця.
У цьому контексті судова колегія звертає увагу на те, що строком є певний період у часі, зі спливом якого дія чи подія, що має юридичне значення, має відбутись, а термін - це певний момент у часі, із настанням якого існує дія чи подія, що має юридичне значення (частини 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України).
Тобто «строк» та «термін» це різні поняття, які не є тотожними, що не враховується Позивачем.
Водночас, договірні правовідносини сторін передбачають свободу договору (ст. 627 Цивільного кодексу України), коли між сторонами досягнуто домовленості про призначення кінцевої календарної дати виконання зобов`язання за договором, з огляду на норми ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, яка визначає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Щодо незгоди апелянта з виключенням судом першої інстанції з суми неустойки ПДВ.
Справляння податку на додану вартість регулюється розділом V «Податок на додану вартість» Податкового кодексу України, зокрема, у ст. 185 останнього перелічені операції платників податку, що є об`єктом оподаткування. Заходи відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою не віднесено законодавцем до об`єктів оподаткування.
Податковим кодексом України, як спеціальним нормативним актом, що визначає питання щодо оподаткування, елементи податку, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування, не регламентовано включення до бази оподаткування ПДВ заходів відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою, а навпаки, прямо зазначено про те, що до складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені). При цьому, для цілей оподаткування законодавцем не передбачено винятків щодо спеціальної неустойки, встановленої ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України.
Виходячи з системного аналізу п. 9.1 ст. 9, пп. 14.1.179. п. 14.1. ст. 14, ст. 180, ст. 188 Податкового кодексу України, податок на додану вартість (ПДВ) - це загальнодержавний непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем (споживачем робіт, послуг), але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець (виробник, надавач послуг), тобто особа, що здійснює господарську діяльність (платник податку).
Основою для розрахунку ПДВ виступає додана вартість - новостворена підприємством вартість за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо). 
Тобто додана вартість (Value Added) - це різниця між вартістю продукції, яку випускає підприємство, та вартістю засобів виробництва, які ним використовуються; це вартість, яка додається в процесі виробництва товарів до вартості сировини, матеріалів, палива на кожній стадії руху товарів від виробника до споживача; це вартість послуги, яка надана юридичною особою до закупленої сировини та матеріалів своїми факторами виробництва; це чистий внесок фірми у створення товару.
Проте, виходячи з аналізу ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення, враховуючи природу її виникнення, не генерує додану вартість, оскільки не є товаром або послугою, її виникнення не пов`язане з впливом дій виробника/надавача послуг, розмір такої неустойки не залежить від вартості використаних продавцем/надавачем послуг сировини, інших товарів та додаткових послуг. 
Неустойка, нарахована на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності.
Отже, при розрахунку розміру неустойки згідно з ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.
Саме такий правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладено в постанові від 20.11.2020 у справі №916/1319/19.
Такі висновки Верховного Суду ґрунтуються на тому, що застосування будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань до юридичної особи не віднесено законодавцем до об`єктів оподаткування ПДВ. Основою для розрахунку ПДВ виступає додана вартість - знов створена вартість підприємством за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо).
Відповідно до ч. 4 ст. 236 господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія зазначає, що при розрахунку розміру неустойки за неповернення майна з оренди після припинення дії Договору оренди Позивачем було безпідставно включено до її складу податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.
Отже, судом першої інстанції було правомірно виключено ПДВ із розрахунку неустойки, яка здійснювалась судом, виходячи з розміру базової орендної ставки, яка у березні 2024 становила 66 450,61 грн (без урахуванням індексу інфляції за березень 2024) та власно наведена самим Позивачем у своєму розрахунку заборгованості (т. 1 а.с. 28).
Разом з тим, як вбачається з розрахунку суду першої інстанції, відповідна неустойка розрахована останнім у двократному розмірі орендної плати, виходячи з розміру орендної плати, наведеної Позивачем у своєму розрахунку, з урахуванням щомісячного індексу інфляції до дня складення акту державного виконавця від 09.04.2024, як то передбачено пунктом 4.10 Договору оренди, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 25.06.2019 у справі №916/1916/18, від 28.05.2021 у справі №916/1665/20 та від 23.10.2024 у справі №916/3409/22.
Враховуючи вказане, апеляційна колегія відхиляє доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права в цій частині рішення.
Щодо твердження апелянта про необхідність застосування індексу інфляції при здійсненні розрахунку неустойки, то апеляційний господарський суд зазначає, що згідно з частинами 1, 3 ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором. Орендна плата підлягає коригуванню на індекс інфляції згідно з Методикою розрахунку орендної плати. Якщо орендар отримав майно в оренду без проведення аукціону, відповідне коригування орендної плати на індекс інфляції здійснюється щомісячно.
Аналогічні положення щодо коригування орендної плати на індекс інфляції було наведено як у Методиці розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1994 №786 (яка втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 28.04.2021 № 630), так і у Методиці розрахунку орендної плати за державне майно, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 28.04.2021 №630.
У даному випадку суд враховує позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 23.10.2024 у справі №916/3409/22 та зводиться до того, що передбачену приписами ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України неустойку слід нараховувати в двократному розмірі орендної плати, яка підлягала б сплаті, якби договір оренди діяв, а тому правомірним є обчислення такої неустойки виходячи з розміру орендної плати, погодженої сторонами, з урахуванням щомісячного індексу інфляції по день підписання акту приймання-передачі приміщення, як то передбачено умовами договору.
При цьому, розмір такої неустойки має розраховуватися виходячи із розміру орендної плати станом на день припинення договору оренди майна (аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27.05.2025 у справі №904/8325/21).
Судова колегія також звертає увагу, що у даному спірному випадку у Договорі оренди пунктом 4.10. сторонами було узгоджено, що після припинення Договору орендар сплачує неустойку в розмірі подвійної орендної плати з урахуванням щомісячного індексу інфляції по день підписання акту приймання-передачі приміщення.
У розумінні ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення. 
При цьому, плата за оренду згідно умов п. 2 Договору визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, а отже, враховуючи вищевказане, визначення розміру неустойки, виходячи з подвійної плати за оренду комунального майна та із врахуванням щомісячного індексу інфляції, є обґрунтованим та таким, що узгоджується як з умовами Договору, так і з приписами ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України.
Таким чином, у даному випадку неустойка повинна обраховуватися, виходячи з розміру орендної плати, погодженої сторонами, станом на день припинення Договору оренди – 09.04.2024, що виходячи з наданого Позивачем розрахунку та який перерахований судом першої інстанції, складав 66 782,86 грн, з урахуванням щомісячного індексу інфляції за наступні місяці, як то передбачено умовами договору.
Проте, суд першої інстанції на відповідні умови договору уваги не звернув та перерахував неустойку з відрахуванням індексації за наступні місяці, ураховуючи, що Договором передбачено, що розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції.
З огляду на таке, судова колегія вважає за необхідне самостійно перерахувати спірну неустойку за період з 25.04.2024 по 08.04.2025, відповідно до визначеного вище розміру орендної плати без ПДВ, однак, з подальшим застосуванням індексу інфляції, що становить 1 626 984,29 грн., а саме:
- 66 251,85 грн (визначена Позивачем ставка орендної плати без ПДВ та індексу інфляції у березні 2024) * 1.003 (індекс інфляції у березні 2024) = 66 450,61 грн (ставка орендної плати без ПДВ станом на 01.04.2024 з урахуванням індексу інфляції);
- 66 450,61 грн * 1.005 (індекс інфляції у квітні 2024) = 66 782,86 грн (ставка орендної плати без ПДВ станом на 01.05.2024 з урахуванням індексу інфляції);
- 66 782,86 грн * 1.002 (індекс інфляції у травні 2024) = 66 916,43 грн (ставка орендної плати без ПДВ станом на 01.06.2024 з урахуванням індексу інфляції);
- 66 916,43 грн * 1.006 (індекс інфляції у червні 2024) = 67 317,93 грн (ставка орендної плати без ПДВ станом на 01.07.2024 з урахуванням індексу інфляції);
- 67 317,93 грн * 1.022 (індекс інфляції у липні 2024) = 68 798,92 грн (ставка орендної плати без ПДВ станом на 01.08.2024 з урахуванням індексу інфляції);
- 68 798,92 грн * 1.000 (індекс інфляції у серпні 2024) = 68 798,92 грн (ставка орендної плати без ПДВ станом на 01.09.2024 з урахуванням індексу інфляції);
- 68 798,92 грн * 1.006 (індекс інфляції у вересні 2024) = 69 211,71 грн (ставка орендної плати без ПДВ станом на 01.10.2024 з урахуванням індексу інфляції);
- 69 211,71 грн * 1.015 (індекс інфляції у жовтні 2024) = 70 249,89 грн (ставка орендної плати без ПДВ станом на 01.11.2024 з урахуванням індексу інфляції);
- 70 249,89 грн * 1.018 (індекс інфляції у листопаді 2024) = 71 514,39 грн (ставка орендної плати без ПДВ станом на 01.12.2024 з урахуванням індексу інфляції);
- 71 514,39 грн * 1.019 (індекс інфляції у грудні 2024) = 72 873,16 грн (ставка орендної плати без ПДВ станом на 01.01.2025 з урахуванням індексу інфляції);
- 72 873,16 грн * 1.014 (індекс інфляції у січні 2025) = 73 893,38 грн (ставка орендної плати без ПДВ станом на 01.02.2025 з урахуванням індексу інфляції);
- 73 893,38 грн * 1.012 (індекс інфляції у лютому 2025) = 74 780,10 грн (ставка орендної плати без ПДВ станом на 01.03.2025 з урахуванням індексу інфляції);
- 74 780,10 грн * 1.008 (індекс інфляції у березні 2025) = 75 378,34 грн (ставка орендної плати без ПДВ станом на 01.04.2025 з урахуванням індексу інфляції);
- 75 378,34 грн * 1.015 (індекс інфляції у квітні 2025) = 76 509,02 грн (ставка орендної плати без ПДВ станом на 01.05.2025 з урахуванням індексу інфляції).
Отже: 
- у період травня 2024 – березня 2025 (включно) сума неустойки (орендної плати без ПДВ, з урахуванням індексу інфляції) становила 1 559 466,34 грн (66 916,43 + 67 317,93 + 68 798,92 + 68 798,92 + 69 211,71 + 70 249,89 + 70 514,39 + 72 873,16 + 73 893,38 + 74 780,10 + 75 378,34) * 2 (подвійний розмір);
- за квітень 2024 (66 782,86 грн / 30) * 6 (кількість днів у квітні 2024 з 25.04 по 30.04, за які нараховується неустойка після спливу 15 днів з моменту припинення Договору оренди) * 2 (подвійний розмір) = 26 713,14 грн;
- за квітень 2025 (76 509,02 грн / 30) * 8 (кількість днів у квітні 2025 з 01.04 по 08.04 включно, за які нараховується неустойка до складення акту державного виконавця від 09.04.2025) * 2 (подвійний розмір) = 40 804,81 грн.
Щодо зменшення розміру неустойки, судова колегія зазначає таке.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що санкція, передбачена ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є неустойкою відповідно до визначення, наведеного у ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України, у сукупності з ч. 2 ст. 551 цього Кодексу.
Відтак, санкція, передбачена ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є різновидом неустойки (штрафної санкції), яка є законною неустойкою і застосовується у разі, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі. Отже, така неустойка, передбачена ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, може бути зменшена судом за правилами ч. 3 ст. 551 цього Кодексу.
Схожі за змістом висновки викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19 та від 16.08.2024 у справі № 910/14706/22, постанові Верховного Суду від 13.05.2025 у справі № 922/3639/24.
Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Тлумачення ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.
Аналогічну правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі №367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі №752/15421/17.
Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому, кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.
У даному випадку судова колегія вважає за необхідне звернутись до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, у пунктах 8.20- 8.25, 8.32 якої сформульовано такі висновки щодо застосування положень ст. 3, 551 Цивільного кодексу України:
« 8.20. Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
8.21. Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
8.22. Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
8.23. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
8.24. Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549- 552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
8.25. Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
8.32. Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань”.
При цьому, слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора – ст. 616 Цивільного кодексу України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Так, судова практика щодо застосування вказаних норм Цивільного кодексу України наразі є усталеною (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, Верховного Суду від 14.04.2021 у справі №923/587/20, від 01.10.2020 у справі №904/5610/19, від 02.12.2020 у справі №913/698/19, від 26.01.2021 у справі №922/4294/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 03.03.2021 у справі №925/74/19, від 16.03.2021 у справі №910/3356/20, від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 19.01.2021 у справі №920/705/19, від 27.01.2021 у справі №910/16181/18, від 31.03.2020 у справі №910/8698/19, від 11.03.2020 у справі №910/16386/18, від 09.07.2020 у справі №916/39/19, від 08.10.2020 у справі №904/5645/19, від 14.04.2021 у справі №922/1716/20, від 13.04.2021 у справі №914/833/19, від 22.06.2021 у справі №920/456/17).
При зменшенні розміру неустойки, суд бере до уваги інтереси сторін, що заслуговують на увагу, і оцінює співвідношення розміру заявленої до стягнення неустойки, зокрема, із розміром збитків позивача. Якщо порушення зобов`язання відповідачем не потягло за собою значні збитки для інших господарюючих суб`єктів, то суд може з урахуванням інтересів сторін зменшити розмір належної до сплати неустойки. При цьому, як необхідність використання права на зменшення розміру штрафних санкцій, так і розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.
Водночас, суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення неустойки. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення неустойки, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (статті 86, 236 - 238 Господарського процесуального кодексу України).
Разом з цим, слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів та обставин справи у їх сукупності у кожному конкретному випадку.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 27.01.2020 у справі №916/469/19, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 11.02.2020 у справі №911/867/19, 25.02.2020 у справі №904/2542/19 та від 14.07.2021 у справі №916/878/20.
Водночас апеляційна колегія наголошує, що в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок міститься у п. 67 постанови Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 922/266/20).
Зменшення неустойки (штрафу, пені) є протидією необґрунтованого збагачення однією з сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення штрафу направлене на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору, монополістичного положення контрагенту на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій.
Так, стаття 86 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
При цьому, у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню за порушення зобов`язання, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень ст. 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.
Верховний Суд у постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 вказав, що зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.
Таким чином, на підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафних санкцій) до їх розумного розміру (постанови Верховного Суду від 30.03.2021 у справі № 902/538/18, від 03.03.2021 у справі №925/74/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 09.08.2023 у справі №921/100/22, від 09.08.2023 у справі №921/100/22 та від 20.04.2023 у справі №904/124/22).
Беручи до уваги предмет спору у даній справі, правовідносини, що склались між сторонами, а також з урахуванням загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності, розумності, з метою забезпечення балансу інтересів сторін та за відсутності доказів понесення Позивачем збитків у виниклих правовідносинах, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що заявлена до стягнення неустойка у розмірі подвійної плати за час прострочення виконання зобов`язання з повернення орендованого майна, яка була розрахована судом, підлягає зменшенню до суми 50 000,00 грн.
При цьому, судом першої інстанції, при оцінюванні можливості зменшення суми неустойки, абсолютно правильно було враховано дії обох сторін відносно виконання рішення Господарського суду Одеської області від 06.03.2024 у справі №916/4219/23 у частині повернення об`єкта оренди Позивачу. 
Так, судом правильно враховано факт звернення Відповідача до Позивача з листом від 18.04.2024 із проханням узгодження зустрічі для підписання акту повернення з оренди спірного майна. Натомість, жодної відповіді, жодної реакції з боку Позивача на вказаний лист відповідача не відбулось.
Крім того, відсутня будь-яка реакція Позивача на доданий до листа від 18.04.2024 проект акту повернення з оренди нежитлових будівель та споруд.
Також, місцевим господарським судом враховано, що Департаментом не надано суду жодного доказу на спростування вищевказаних дій Товариства.
Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідними доказами Товариство підтвердило вчинення ним дій, спрямованих на повернення об`єкта оренди, а також підставно враховано бездіяльність Позивача у вирішенні питання щодо документально оформлення повернення йому орендованого Відповідачем майна.
Більш того, судом правомірно взято до уваги акт державного виконавця від 09.04.2025, з якого вбачається, що за адресою: м. Одеса, вул. Варненська, 27-Б боржника виявлено не було, об`єкти, що зазначені в виконавчому документі, боржником не експлуатуються; майна боржника не виявлено. Натомість, об`єкти, зазначені у виконавчому документі, експлуатуються Управлінням капітального будівництва ОМР, що підтверджується витягом з ДРРП на нерухоме майно та технічним паспортом на зазначений об`єкт. При цьому, частину приміщень, орендує ФОП Справка Сергій Віл`ямович на підставі договору оренди від 01.10.2009, а саме, нежитлові приміщення №2,3,4 літ.А загальною площею 128,3 кв.м. 
Разом з тим, місцевий господарський суд правильно вказав, що вищевказані обставини не є підставою звільнення Відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання в порядку ст. 617 Цивільного кодексу України, з огляду на необхідність документального підтвердження передання майна з оренди, а також враховуючи відсутність здійснення Відповідачем всіх необхідних дій щодо завершення процедури повернення такого майна; водночас, судом також цілком правильно були враховані вищенаведені обставини як підстава для зменшення розміру неустойки.
У даному випадку судова колегія вважає, що висновок суду першої інстанції в частині зменшення неустойки до 50 000,00 грн не може трактуватись як спосіб ухилення Відповідача від відповідальності за невиконання умов Договору оренди в частині несвоєчасного повернення об`єкту оренди, оскільки, з останнього стягується неустойка саме за ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, яка передбачає подвійну плату за користування річчю за час прострочення її повернення. При цьому, подвійна плата нараховується, виходячи з розміру базової орендної ставки, що розрахована із застосуванням щомісячного коригування її розміру на щомісячний індекс інфляції станом на день припинення орендних правовідносин. 
Тобто, будь-яких збитків, враховуючи наявність інших орендарів спірного майна у заявленій у даній справі період, у Позивача апріорі не виникло.
Доказів, що свідчили б про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання Позивачу збитків в результаті дій Відповідача, матеріали справи не містять.
Апеляційна колегія вважає, що стягнення з ТОВ "Транском Строй" частини заявленої суми неустойки компенсує негативні наслідки, пов`язані з простроченням останнім виконання прийнятих на себе зобов`язань, а також відповідає принципу пропорційності, у той час як стягнення з Відповідача неустойки у повному обсязі, на переконання колегії суддів, було б неспівмірним з негативними наслідками від порушення Відповідачем відповідного зобов`язання та засобом використання Позивачем неустойки як інструменту для отримання безпідставних доходів.
Окремо, судова колегія звертає увагу, що визначення розміру, на який зменшуються нараховані позивачем санкції, є суб`єктивним правом суду.
Відтак, приймаючи до уваги положення чинного законодавства і встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що звертаючись з апеляційною скаргою апелянт лише частково спростував висновки суду першої інстанції в частині щодо застосування індексу інфляції при здійсненні розрахунку неустойки. В інший частині рішення апелянт не довів порушення ним норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку змінити рішення Господарського суду Одеської області від 18.02.2026 у справі №916/2648/25, виклавши його мотивувальну частину, що стосується застосування індексу інфляції при здійсненні нарахування неустойки за ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 18.02.2026 у справі №916/2648/25 необхідно залишити без змін.
При цьому, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі “Проніна проти України” (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. У справі “Трофимчук проти України” Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Тому, інші доводи апелянта, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Відповідно до ч 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної частини та (або) резолютивної частини (ч.4 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України).
Таким чином, колегія судів дійшла висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі, не спростовують в цілому висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга Департаменту комунальної власності Одеської міської ради не підлягає задоволенню, разом з цим рішення суду першої інстанцій підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини, що стосується застосування індексу інфляції при здійсненні нарахування неустойки за ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, в редакції цієї постанови.
Приймаючи до уваги відмову у задоволенні апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись ст. 269, 270, 275, 277, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 18.02.2026 у справі №916/2648/25 змінити, виклавши його мотивувальну частину, що стосується застосування індексу інфляції при здійсненні нарахування неустойки за ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, в редакції цієї постанови.
3. В іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 18.02.2026 у справі №916/2648/25 залишити без змін.
Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.
Повний текст постанови складений та підписаний 02.07.2026.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Діброва Г.І.

Суддя Ярош А.І.