Справа № 463/12638/25 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н. В. 
Провадження № 33/811/497/26 Доповідач: Галапац І. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі: 
судді Галапаца І.І.,
розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу правопорушника ОСОБА_1 на постанову судді Личаківського районного суду м.Львова від 23 лютого 2026 року,

в с т а н о в и в:

цією постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 грн. з позбавленням права керування транспортним засобом на строк п`ять років без оплатного вилученням транспортного засобу.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 665,60 грн.
Згідно постанови судді, 15 грудня 2025 року о 12:14 с. Добряни на дорозі Київ-Чоп 610 км. ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки RUICHI EC31S н.з. НОМЕР_1 , не маючи права керувати таким та без посвідчення водія відповідної категорії, вчинивши правопорушення, повторно, протягом року, чим порушив п. 2.1а ПДР України, за що передбачена, відповідальність за ч. 5 ст. 126 КУпАП.  
В апеляційній скарзі правопорушник ОСОБА_1 покликається на те, що оскаржувана постанова є незаконною, необгрунтованою, такою, що підлягає скасуванню. Вважає, що суддя місцевого суду допустив неповноту з`ясування обставин справи, яка вплинула на правильність прийняття рішення, а викладені в постанові висновки щодо його винуватості у вчиненні правопорушення, не відповідають фактичним обставинам справи та не грунтуються на належних, достатніх та допустимих доказах. Стверджує, що в матеріалах справи відсутні докази вчинення ним інкримінованого правопорушення. Наголошує, що він має право керувати транспортним засобом та в нього наявне посвідчення водія відповідної категорії. Звертає увагу на роз`яснення Головного сервісного центру МВС, відповідно до яких посвідчення водія, термін дії якого закінчився в період воєнного стану, продовжує діяти по всій території України. 
Просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови судді Личаківського районного суду м.Львова від 23 лютого 2026 року, мотивуючи тим, що розгляд справи в суді першої інстанції відбувся у його відсутності, а копію постанови отримав 13 березня 2026 року; оскаржувану постанову скасувати, провадження у справі закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення. 
Правопорушник ОСОБА_1 та його захисник – адвокат Качмар І.О., будучи повідомленими про дату, час і місце розгляду, в судове засідання для участі в розгляді справи не з`явилися, проте, адвокат подав клопотання про розгляд справи у їх відсутності, а тому апеляційний суд вважає можливим розгляд апеляційної скарги проводити за відсутності правопорушника ОСОБА_1 та його захисника – адвоката Качмара І.О. 
Дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд вважає за можливе поновити строк апеляційного оскарження постанови судді місцевого суду, та приходить до висновку що така не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. 
Згідно вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що суддя першої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, прийшов до вірного висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 126 КУпАП, який грунтується на сукупності досліджених та перевірених судом доказів. 
Такий висновок суду першої інстанції, за обставин, встановлених місцевим судом і викладених у постанові, обгрунтований наявними в матеріалах справи доказами, дослідженими й перевіреними в судовому засіданні, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №541371 від 15 грудня 2025 року, де викладена фабула вчиненого правопорушення; відеоматеріалами, які наявні в матеріалах адміністративної справи; рапортом працівника поліції; довідками старшого інспектора ВАП УПП у Львівській області ДПП Дяків Н.; постановою про накладення адміністративного стягнення про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №6347770 від 15 грудня 2025 року, яким суддя районного суду дав належну правову оцінку в своїй постанові, з чим погоджується і апеляційний суд. 
Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції обгрунтовано визнав їх належними та допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, зібрані у порядку, встановленому КУпАП.
Апеляційний суд вважає неперенконливими доводи апелянта про те, що місцевим судом не взято до уваги наявність у нього дійсного посвідчення водія відповідної категорії, з наступних підстав. 
Стаття 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, зокрема, на підставі посвідки на постійне проживання.
Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 не являється громадянином України та мешкає в Україні на підставі посвідки на постійне проживання № НОМЕР_2 від 27 серпня 2021 року, яка діє до 19 серпня 2031 року. 
Крім цього, як вбачається із водійського посвідчення ОСОБА_1 таке видано 21 жовтня 2014 року у Московській області. При цьому, відповідно до довідок від 17 грудня 2025 року, згідно інформаційного порталу Національної поліції України станом на 17 грудня 2025 року за гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 транспортні засоби на території України не зареєстровані та підсистеми «Пошук посвідчення водія», відсутні відомості щодо отримання посвідчення водія гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Поряд з цим, Постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1992 року № 340 затверджено Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами (далі - Положення), яке є обов`язковим в т.ч. і для іноземних громадян.
Згідно з абзацом 5 пункту 30 Положення, посвідчення водія іноземної держави, що належить особі, яка переїжджає на постійне місце проживання в Україну, дійсне на території України протягом 60 днів з дати видачі органами та підрозділами ДМС документів на постійне проживання в Україні і після цього підлягає обміну. Обмін таких посвідчень проводиться після проходження особою медичного огляду та складення теоретичного і практичного іспитів (за винятком випадків, визначених пунктом 32 цього Положення).
Відповідно до 32 Положення, видані громадянам України за кордоном посвідчення водія іноземної держави, які відповідають вимогам Конвенції про дорожній рух 1968 року, підлягають обміну на національні посвідчення водія без складання теоретичного і практичного іспитів за умови, що зазначені громадяни України постійно проживають на території України. У такому випадку в національному посвідченні водія зазначається право на керування транспортними засобами тих категорій, які зазначені в посвідченні водія іноземної держави, яке підлягає обміну.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що керування транспортним засобом за наявності іноземного та міжнародного посвідчення дозволяється лише особам, які тимчасово перебувають на території України, при цьому, якщо особа переїжджає на постійне місце проживання в Україну, її іноземне посвідчення водія дійсне на території України протягом 60 днів з дати видачі органами та підрозділами ДМС документів на постійне проживання в Україні.
За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_1 проживає на території України тривалий час (з 2001 року), то граничний термін дії наявного у нього посвідчення водія закінчився, відтак, відповідно до вищевказаного Положення останній зобов`язаний обміняти посвідчення водія іноземної держави.
Отже, твердження правопорушника про відсутність у його діях складу адміністративного правопорушення, апеляційний суд вважає такими, які направлені на уникнення відповідальності за вчинене правопорушення. 
Щодо доводів адвоката Качмара І.О. про закриття провадження у даній справі у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ч.2 ст. 38 КУпАП, то такі апеляційний суд вважає безпідставними, з огляду на наступне. 
Так, як вбачається з матеріалів справи зазначене правопорушення ОСОБА_1 вчинено 15 грудня 2025 року, а рішення по справі про накладення стягнення прийнято районним судом 23 лютого 2026 року, тобто в межах строку, визначеного ч.6 ст.38 КУпАП.
Отже, враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що в даному випадку відсутні законні підстави для закриття провадження у даній справі на підставі п.7 ст.247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.
Поряд з цим, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
Пункт 1) ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень («Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції»), (dec.); «Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2») [ВП], § 41).
Таким чином, твердження апелянта про те, що постанова суду є незаконною та необгрунтованою, не в повній мірі відповідає вимогам закону, матеріалам та обставинам справи, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки при розгляді справи в суді першої інстанції порушень норм матеріального чи процесуального права допущено не було. Суддя відповідно до ст.ст. 245 та 280 КУпАП повно і всебічно з`ясував усі обставини, що мали значення для правильного вирішення справи. 
При цьому, апеляційний суд з врахуванням вищенаведеного вважає, що стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 (сорок тисяч вісімсот) гривень, з позбавленням права керування транспортним засобом на строк 5 (п`ять) років, накладене на правопорушника з дотриманням вимог ст. 33 КУпАП та відповідає характеру вчиненого правопорушення, особі порушника, ступеню його вини та є необхідним і достатнім для досягнення визначеної ст. 23 КУпАП мети виховного впливу та запобігання вчиненню ОСОБА_1 нових правопорушень.
Керуючись ст. 294 КУпАП, суд,- 

п о с т а н о в и в:
поновити правопорушнику ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови судді Личаківського районного суду м.Львова від 23 лютого 2026 року.
Апеляційну скаргу правопорушника ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову судді Личаківського районного суду м.Львова від 23 лютого 2026 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.126 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 грн. з позбавленням права керування транспортним засобом на строк п`ять років без оплатного вилученням транспортного засобу - без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя   Галапац І.І.