Справа № 465/10980/25 
Провадження № 22-ц/4808/730/26 
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої   Томин О.О.,
суддів:   Луганської В.М., Мальцевої Є.Є.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду від 05 березня 2026 року, ухвалене у складі судді Тураша В.А. в м. Долині, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог 
У грудні 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» звернулося до Франківського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту.
У січні 2026 року вказану позовну заяву передано за підсудністю на розгляд Долинського районного суду.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 15.12.2020 між ТОВ «ФК «ФОРЗА» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750.
Договір укладено в електронній формі на умовах пропозиції (оферти), опублікованої на веб-сайті www.forzacredit.com.ua, шляхом акцептування відповідачем заяви-формуляра № 000201214750 від 15.12.2020 із використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Відповідач здійснив дії, спрямовані на укладення договору позики, шляхом заповнення заявки на сайті, введення коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначення реквізитів банківської картки, на яку в подальшому було перераховано грошові кошти у розмірі 4 298,00 грн.
Кредитодавець свої зобов`язання за договором позики виконав у повному обсязі, надавши відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк, визначені умовами договору. Відповідач жодного платежу не здійснив, не повернув отримані кошти та не сплатив проценти за користування кредитом, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
30.06.2021 між ТОВ «ФК «ФОРЗА» та ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» укладено Договір факторингу № 20210630-Ф/2, згідно з яким позивач набув статусу кредитора та отримав право грошової вимоги до боржників ТОВ «ФК «ФОРЗА», у тому числі до ОСОБА_1 .
Станом на 02.12.2025 заборгованість відповідача перед позивачем становить 15 887,55 грн, з яких: залишок заборгованості за тілом кредиту - 4 298,00 грн; залишок заборгованості за процентами за користування кредитом - 1 192,70 грн; залишок заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом поза межами строку дії договору (нараховано новим кредитором за період з 01.07.2021 по 28.09.2021) - 9 670,50 грн; заборгованість за пенею - 0,00 грн; інфляційне збільшення (нараховано новим кредитором за період з 30.12.2020 по 23.02.2022) - 726,35 грн.
Посилаючись на зазначені обставини та норми чинного законодавства, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750 від 15.12.2020 у розмірі 15 887,55 грн, а також судові витрати, що складаються зі сплаченого судового збору в сумі 2 422,40 грн та витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 7 000 грн.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду 
Рішенням Долинського районного суду від 05 березня 2026 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» заборгованість за Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750 від 15.12.2020 в розмірі 15 887 грн 55 коп., з яких: 4 298,00 грн - залишок заборгованості за тілом кредиту; 1192,70 грн - залишок заборгованості по процентах за користування кредитом; 9 670,50 грн - залишок заборгованості по прострочених процентах за користування кредитом поза межами строку дії договору за період з 01.07.2021 по 28.09.2021; 726,35 грн - інфляційне збільшення за період з 30.12.2020 до 23.02.2022. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» 2 422 грн 40 копійок сплаченого судового збору згідно квитанції. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500 грн 00 коп. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги 
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи.
Вказує, що строк користування кредитом становив 15 днів, однак позивач нарахував проценти після спливу цього строку. Після спливу строку кредитування позивач не мав права нараховувати проценти за користування кредитом, а міг заявити лише вимоги, передбачені статтею 625 ЦК України. Однак такі вимоги позивачем заявлені не були. Відтак, вважає нарахування 9 670,50 грн процентів неправомірним, оскільки розмір процентів за 15 днів становить 1 192,70 грн.
Зазначає, що суд першої інстанції помилково ототожнив строк дії договору зі строком кредитування. Так, строк дії договору визначає лише період існування договірних правовідносин між сторонами, а проценти можуть нараховуватись виключно за період правомірного користування кредитними коштами, тобто у межах строку кредитування.
Також вказує на неправильне застосування судом першої інстанції положень статті 625 ЦК України, оскільки суд безпідставно погодився із застосуванням ставки 2,5% на день після спливу строку кредитування. Зазначає, що така ставка фактично становить понад 900% річних, що суперечить принципам розумності та справедливості, законодавства про споживче кредитування у зв`язку з відсутністю доказів належного інформування відповідача, зокрема, щодо повної вартості кредиту, а проценти, передбачені ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності, а не платою за користування кредитом.
Вказує на непропорційність заборгованості, оскільки при основній сумі кредиту 4 298 грн заявлена заборгованість становить 15 887,55 грн. Таким чином, сума боргу перевищує суму кредиту більш ніж у три рази.
Посилається на те, що суд першої інстанції прийняв розрахунок заборгованості позивача, не перевіривши зокрема правильність формули розрахунку, законність застосування ставки 2,5% на день та відповідність розрахунку вимогам законодавства, а також не врахував судову практику.
Звертає увагу на неправильну оцінку судом першої інстанції переписки у месенджері Viber як на доказ визнання боргу. Вказана переписка мала характер переговорів щодо мирного врегулювання спору, передбачала обговорення зменшення суми боргу (дисконту), однак не містила чіткого підтвердження визнання боргу.
Також вважає неспівмірними витрати на правничу допомогу у розмірі 3 500 грн, оскільки справа є незначної складності, розглянута у спрощеному позовному провадженні, позов є типовим та шаблонним, використовується позивачем у значній кількості аналогічних справ. Крім того, позивач не надав доказів фактичного обсягу виконаних адвокатом робіт.
Просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Позиція інших учасників справи 
ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» подало відзив на апеляційну скаргу. Вважає її необґрунтованою та безпідставною.
Зазначає, що відповідач в офіційній переписці з позивачем у програмі Viber визнав борг у розмірі 15 887,55 грн та судові витрати. Жодного заперечення щодо цієї суми чи її складових у переписці не висловлював, а лише просив зменшити суму боргу. Посилається на практику Верховного Суду, відповідно до якої переписка у Viber та інших месенджерах є належним електронним доказом, а повне або часткове визнання боржником основного боргу та/або сум санкцій свідчить про визнання ним боргу.
Також зазначає, що позивач запропонував відповідачу дисконт у розмірі 3 500,00 грн саме від витрат на адвоката на стадії досудового врегулювання, що було обумовлено здійсненням лише частини дій адвоката у справі, а не спірністю розміру заборгованості.
Вважає розрахунок заборгованості обґрунтованим. Вказує, що Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750 від 15.12.2020 передбачено процентну ставку за кожен день у разі прострочення у розмірі 2,5%, яка є процентами в розумінні частини другої статті 625 ЦК України. Кінцевим терміном погашення за договором є 29.12.2020, а проценти після відступлення права вимоги новим кредитором нараховані за період з 01.07.2021 по 28.09.2021 включно.
Зазначає, що загальна кількість днів прострочення станом на 02.12.2025 становить 1 799 календарних днів. Однак, зважаючи на складну суспільно-політичну ситуацію у країні та дотримуючись принципів розумності і справедливості, позивач здійснив нарахування процентів за користування кредитом поза межами строку дії договору лише за 90 календарних днів. Заборгованість за простроченими процентами розрахована за формулою: 4 298,00 грн ? 2,5% ? 90 = 9 670,50 грн.
Вказує, що інфляційне збільшення нараховане за період з 30.12.2020 по 23.02.2022 на основну суму заборгованості 5 490,70 грн та становить 726,35 грн.
Станом на 02.12.2025 за Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750 від 15.12.2020 у відповідача рахується заборгованість у сумі 15 887,55 грн, що складається із: залишку заборгованості за тілом кредиту - 4 298,00 грн; залишку заборгованості за процентами за користування кредитом - 1 192,70 грн; залишку заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом поза межами строку дії договору - 9 670,50 грн; заборгованості за пенею - 0,00 грн; інфляційного збільшення - 726,35 грн.
При цьому, проценти, встановлені договором відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, як і інфляційні втрати, не підлягають зменшенню судом.
Заперечує доводи апеляційної скарги про несправедливість умов договору та порушення законодавства про споживче кредитування. Вказує, що договором чітко визначено процентні ставки, ці умови підписані та прийняті відповідачем, а відповідач не надав жодного доказу невідповідності договору Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування».
Щодо витрат на правничу допомогу зазначає, що у справі встановлено фіксований розмір гонорару адвоката, а тому конкретний склад дій адвоката не має визначального значення для розміру гонорару. Вказує, що відповідач не надав оцінки фіксованому розміру адвокатського гонорару, а його доводи про типовість справи та відсутність доказів фактичного обсягу виконаних адвокатом робіт є формальними.
Крім того, повідомляє, що розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, які позивач очікує понести у зв`язку з розглядом справи в апеляційній інстанції, становить 6 000 грн.
Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 6 000 грн.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Згідно з частиною 1 ст. 369 ЦПК України, ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення заборгованості в розмірі 15 887,55 грн, тобто ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, справа є малозначною в силу прямої вказівки закону.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення Долинського районного суду від 05 березня 2026 року зазначеним вимогам відповідає.
Фактичні обставини справи 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 15 грудня 2020 року між ТОВ «ФК «ФОРЗА» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750, підписаний позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором w621903І. 
Договір укладено в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту, що опублікована на веб-сайті www.forzacredit.com.ua, підписана електронним цифровим підписом ТОВ «ФК «ФОРЗА» та акцептована відповідачем 15.12.2020 шляхом підписання електронним підписом відповідача заяви-формуляра про акцептування оферти № 000201214750 від 15.12.2020 про прийняття пропозиції ТОВ «ФК «ФОРЗА» укласти договір про надання позики, у тому числі на умовах фінансового кредиту, на визначених умовах (а.с. 8-9).
Відповідно до п. 5 вказаного договору кредитодавець надав відповідачу грошові кошти (кредит) у гривні на умовах передбачених договором позики №000201214750 у розмірі 4 298,00 грн, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених Договором позики, з кінцевим терміном погашення не пізніше 29.12.2020. Базова процента ставка складає 1,85%, та процентна ставка 2,5% за кожен день, яка застосовується у разі прострочення користування коштами поза межами строку дії.
Сторонами погоджено, що під процентною ставкою, яка застосовується в разі користування кредитом поза межами строку дії договору (пп. 13 п. 5 договору) маються на увазі проценти у розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Додатком до Договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750 від 15.12.2020 сформовано графік платежів, відповідно до якого сторонами погоджено суму кредиту в розмірі 4 298,00 грн, проценти за користування кредитом у розмірі 6,45 грн (а.с. 11).
У Паспорті споживчого кредиту зазначена інформація про кредитодавця, основні умови кредитування, інформація щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту. Зазначено, що дата надання інформації - 15.12.2020, та вона є актуальною до 29.12.2020. Паспорт споживчого кредиту підписаний позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором w621903І та містить прізвище відповідача ОСОБА_1 (а.с. 10).
Довідкою про ідентифікацію підтверджено, що ОСОБА_1 , з яким укладено Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750 від 15.12.2020, ідентифікований ТОВ «ФК «ФОРЗА», підписав акцепт договору шляхом введення одноразового ідентифікатора w621903І, який відправлений позичальнику 15.12.2020 о 12:36:29 на мобільний телефон НОМЕР_1 (а.с. 7).
Вказаний номер телефону зазначений відповідачем у Договорі про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750 від 15.12.2020 та у додатку до нього, в яких також вказані його інші особисті дані (номер паспорта, ідентифікаційний номер, місце проживання).
30.06.2021 між ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» та ТОВ «ФК «ФОРЗА» укладено Договір факторингу № 20210630-Ф/2.
За змістом п. 2.1 згідно умов цього договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені в Реєстрі прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та сплатити клієнту суму фінансування за таке відступлення на умовах, визначених цим Договором.
Пунктом 1.3 Договору визначено, що перелік Кредитних договорів наведений в Реєстрі прав вимоги.
Відповідно до п. 1.4 вказаного Договору під правом вимоги розуміються всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.
Пунктом 1.6 Договору факторингу встановлено, що реєстр прав вимоги - означає перелік прав вимоги до Боржників, що відступається за Договором.
За п. 2.3 Договору розмір оплати послуг фактора за надання фінансування клієнту за цим договором становить 100 гривень, що сплачуються клієнтом протягом 3 банківських днів з дати складання кожного реєстру прав вимоги на банківський рахунок фактора.
Згідно з п.4.1 Договору, право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимог у формі наведеного в Додатку №1 до цього Договору.
Відповідно до п. 8.2 Договору строк дії договору закінчується 31.12.2022 (а.с. 12-16).
Згідно з копією витягу з Реєстру прав вимоги № 1 до Договору факторингу № 20210630-Ф/2 від 30.06.2021 до ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750 від 15.12.2020 на загальну суму 5 490,70 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту становить 4 298,00 грн, за процентами - 1 192,70 грн (а.с. 18).
Платіжне доручення № 279 від 05.07.2021 (а.с. 17) та платіжне доручення № 282 від 14.07.2021 (а.с. 17) підтверджують факт перерахування коштів ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» на користь ТОВ «ФК «ФОРЗА» як плати за придбання права вимоги згідно з Договором факторингу № 20210630-Ф/2 від 30.06.2021.
Зі змісту повідомлення про відступлення прав вимоги за договором позики № 207050327 від 09.07.2021, яке адресоване ОСОБА_1 за місцем його реєстрації, вбачається, що останнього повідомлено про те, що на підставі Договору факторингу № 20210630-Ф/2 від 30.06.2021 між ТОВ «ФК «ФОРЗА» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» відбулося відступлення прав вимоги його заборгованості позивачу ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», а також зазначено розмір заборгованості за Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750 від 15.12.2020 перед новим кредитором, яка на дату відступлення становить 5 490,70 грн (а.с. 20).
Відповідно до копії розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», станом на 02.12.2025 заборгованість за Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750 від 15.12.2020 у ОСОБА_1 становить 15 887,55 грн, з яких: 4 298,00 грн - залишок заборгованості за тілом кредиту; 1 192,70 грн - залишок заборгованості по процентам за користування кредитом; 9 670,50 грн - залишок заборгованості по простроченим процентам за користування кредитом поза межами строку дії договору за період з 01.07.2021 по 28.09.2021; 726,35 грн - інфляційне збільшення, нараховане за період з 30.12.2020 по 23.02.2022 (а.с. 19).
15.10.2021 відповідачу направлено досудову вимогу ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» про оплату заборгованості за Договором № 000201214750 від 15.12.2020 в сумі 15 161,20 грн (а.с. 21).
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги 
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 скористався кредитними коштами, однак свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав та не надав суду жодних доказів на спростування вимог позивача, у зв`язку з чим з нього на користь ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» підлягають стягненню грошові кошти за Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750 від 15.12.2020 у сумі 15 887,55 грн. Щодо стягнення судових витрат суд дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 7 000,00 грн є завищеним та не відповідає критеріям розумності і співмірності, у зв`язку з чим витрати на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню, становлять 3 500,00 грн, що є співмірним із фактичним обсягом наданих послуг та відповідає усталеній судовій практиці у справах цієї категорії.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками, з огляду на наступне.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України ).
Статті 6 та 627 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним кодексом України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Оскільки 15 грудня 2020 року ОСОБА_1 підписав електронний Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750, що був опублікований на веб-сайті www.forzacredit.com.ua, шляхом заповнення заявки на сайті з введенням одноразового ідентифікатора та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської карти, на яку в подальшому були зараховані кредитні кошти, він погодився з умовами надання позики та зобов`язався їх виконувати.
Долученими до матеріалів справи доказами підтверджується, що на банківську картку, зазначену відповідачем при укладенні договору, були перераховані грошові кошти у сумі 4 298,00 грн, які останній отримав та використав.
Таким чином між сторонами укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту в електронній формі шляхом ідентифікації позичальника та підписання договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам законодавства.
За умовами зазначеного договору сторонами визначено строк кредитування, базову процентну ставку за користування кредитом, а також розмір процентів у разі користування кредитними коштами поза межами строку дії договору.
З матеріалів справи вбачається, що при укладенні Договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750 від 15.12.2020 відповідачу була надана вся необхідна інформація щодо умов кредитування, зокрема щодо розміру кредиту, строку його повернення, процентної ставки, а також орієнтовної реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача.
Також у матеріалах справи наявний Паспорт споживчого кредиту, який містить інформацію про кредитодавця, основні умови кредитування, орієнтовну реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту, порядок його повернення, та який підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Крім того, сам договір про надання позики укладений шляхом акцепту відповідачем оферти, розміщеної на веб-сайті кредитодавця, шляхом заповнення відповідної заяви-формуляра та підписання її електронним підписом одноразовим ідентифікатором, що підтверджується матеріалами справи та даними про ідентифікацію відповідача.
Підписання відповідачем зазначених документів свідчить про його обізнаність з умовами кредитування, у тому числі щодо розміру процентної ставки, строків повернення кредиту та наслідків їх порушення.
Таким чином, доводи апелянта про неналежне інформування про умови кредитування не підтверджені жодними належними та допустимими доказами та не спростовують встановлених судом обставин отримання відповідачем кредитних коштів і невиконання ним зобов`язань за договором.
Щодо доводів апеляційної скарги про неправомірність нарахувань, здійснених позивачем на підставі частини другої статті 625 ЦК України, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такі висновки викладені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 300/438/18.
У постановах Великої Палати Верховного Суду неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Згідно з п. 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У п. 6.20 цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Умови щодо нарахування процентів за правомірне та неправомірне користування кредитними коштами мають визначатися окремими пунктами договору.
У справі, що переглядається, умовами кредитного договору передбачено розмір процентів за користування кредитними коштами у межах строку кредитування - 1,85% в день (пп. 12 п. 5), а також розмір відсотків поза межами строку дії договору - 2,50% в день (пп. 13 п. 5). При цьому, у кредитному договорі передбачено, що під процентною ставкою, яка застосовується в разі користування кредитом поза межами строку дії договору (пп. 13 п. 5 договору) маються на увазі проценти у розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Таким чином, нарахування відповідачу процентів після спливу строку кредитування у погодженому сторонами розмірі, відмінному від встановлених законом 3% річних, за період з 01.07.2021 по 28.09.2021 у сумі 9 670,50 грн не суперечить вимогам законодавства та є правомірним. Так само законом передбачено право позивача нараховувати інфляційні втрати за весь час прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до розрахунку, здійсненого у межах визначених позивачем періодів нарахувань та враховуючи, що проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання нараховані позивачем на тіло кредиту, стягненню з відповідача підлягають проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01 липня 2021 року по 28 вересня 2021 року у розмірі 9 670,50 грн: 4 298,00 грн х 2,50% х 90 днів = 9 670,50 грн. Інфляційне збільшення за період з 30 грудня 2020 року по 23 лютого 2022 року, тобто за січень 2021 року - лютий 2022 року, нараховане на суму 5 490,70 грн, становить 726,35 грн: (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) = 1,13228661. Інфляційне збільшення: 5 490,70 грн х 1,13228661 - 5 490,70 грн = 726,35 грн.
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не застосував положення статті 1050 ЦК України, є безпідставними, оскільки сам по собі сплив строку кредитування та невиконання відповідачем зобов`язання з повернення кредиту свідчить про настання прострочення, що є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною другою ст. 625 ЦК України. При цьому положення ст. 1050 ЦК України не виключають застосування зазначеної норми, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не заявляв вимог, передбачених статтею 625 ЦК України, також не заслуговують на увагу, оскільки умовами укладеного між сторонами договору прямо передбачено нарахування процентів у разі користування кредитними коштами поза межами строку кредитування, які за своєю правовою природою є процентами у розумінні частини другої статті 625 ЦК України, що узгоджується з положеннями закону та правовими висновками Верховного Суду.
Щодо доводів апеляційної скарги про неспівмірність витрат на правничу допомогу, стягнутих судом першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Суд першої інстанції, вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, врахував положення статей 133, 137, 141 ЦПК України, характер та складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, відсутність детального розрахунку витраченого часу, а також принципи справедливості та пропорційності.
З матеріалів справи вбачається, що позивач заявляв до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн, на підтвердження яких надав договір про надання правової допомоги, ордер, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та розрахунок суми судових витрат.
Разом із тим суд першої інстанції врахував, що поданий опис виконаних робіт не містить відомостей щодо кількості фактично витраченого адвокатом часу на виконання кожного виду робіт, а також вартості окремих послуг, що унеможливлює перевірку співмірності заявленої до стягнення суми фактичному обсягу виконаної роботи.
Також судом обґрунтовано враховано, що розгляд справи проведено без участі представника позивача, справа стосується стягнення заборгованості за кредитним договором та належить до категорії типових і поширених у судовій практиці спорів, а позовна заява не є значною за обсягом, не містить складних чи нетипових правових питань і не потребувала проведення значного обсягу правового аналізу.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 7 000,00 грн є завищеним та не відповідає критеріям розумності і співмірності, а тому обґрунтовано зменшив такі витрати до 3 500,00 грн.
Доводи апеляційної скарги про неспівмірність витрат на правничу допомогу не є підставою для скасування або зміни рішення суду в цій частині, оскільки суд першої інстанції вже надав оцінку відповідним запереченням відповідача та зменшив розмір заявлених позивачем витрат на правничу допомогу з урахуванням характеру справи, обсягу наданих послуг і критеріїв розумності та пропорційності.
Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та спростовуються наведеними нормами права і правовими висновками Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Щодо суті апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Щодо судових витрат
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» - адвокат Бачинський О.М. просив стягнути з відповідача на користь позивача 6 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час апеляційного розгляду справи.
На підтвердження заявлених вимог представник позивача долучив копії ордеру серії ВС № 1451366 від 20.03.2026, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЛВ № 001477, договору про надання правової допомоги № 20260320-30 від 20.03.2026, а також розрахунок судових витрат, з якого вбачається, що сума витрат на правничу допомогу адвоката, яку очікує понести позивач, становить 6000,00 грн.
Вказана сума включає, зокрема: оплата послуг адвоката за аналіз отриманої клієнтом апеляційної скарги, судової практики, визначення перспективи подання відзиву на апеляційну скаргу; оплата послуг адвоката за підготовку відзиву на апеляційну скаргу у справі; оплата послуг адвоката за збирання доказів долучених до відзиву на апеляційну скаргу; оплата послуг адвоката за підготовку та подання заяв, скарг, клопотань, чи інших процесуальних документів у ході розгляду справи.
Разом з тим, Варш В.Р. у запереченнях на відзив заперечив проти стягнення витрат на правничу допомогу у сумі 6 000 грн, зазначивши, що справа є типовою, розглядається у спрощеному провадженні, а витрати є завищеними та належними доказами не підтверджені.
Так, частиною 1 статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами 1-3 статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
На підставі частин 2, 3, 4 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (пункти 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України).
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Схожа правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 199/3939/18-ц.
З огляду на характер спірних правовідносин, обсяг наданої правничої допомоги, розгляд справи у порядку письмового провадження, а також відсутність детального підтвердження витраченого адвокатом часу, колегія суддів дійшла висновку, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу не в повній мірі відповідає критеріям співмірності та обґрунтованості, у зв`язку з чим підлягає зменшенню до 2 000 грн.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Ціна позову в цій справі не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, тому судове рішення у цій справі в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Долинського районного суду від 05 березня 2026 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» (ЄДРПОУ 42655697, м. Львів, вул. С. Бандери, 87, оф. 54, 79013) 2 000 (дві тисячі) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча:         О.О. Томин
Судді:         В.М. Луганська
Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови складено 29 квітня 2026 року.